Пер Вальо, Май Шьовал
Смеещият се полицай

Превод от шведски: Павел Стоянов, 1983

chitanka.info

I

Тринадесети ноември вечерта над Стокхолм валеше като из ведро. Мартин Бек и Колберг седяха вглъбени над партия шах в жилището на Колберг, недалеч от Шермарбринк — станцията на метрото в южните предградия. И двамата бяха свободни, тъй като през последните денонощия нямаше особени произшествия.

Мартин Бек беше слаб шахматист, но въпреки това играеше. Тази вечер Колберг трябваше да си седи в къщи, за да наглежда двумесечната си дъщеричка. Що се отнася до Мартин Бек, той не изпитваше особено желание да се прибере у дома си и отлагаше момента на тръгване колкото се може повече. Времето беше отвратително. Водни талази заливаха покривите, дъждът плющеше по прозорците, а улиците се простираха безлюдни с изключение на отделни минувачи, които явно имаха крайно сериозни причини да не са се прибрали още.

На Страндвегеп, пред посолството на Съединените американски щати и по улиците, водещи натам, имаше въоръжено стълкновение между полиция и демонстранти. Четиристотин и дванадесет полицаи, въоръжени с бомби сълзлив газ, пистолети, камшици, гумени палки, коли, мотори, късовълнови приемници, мегафони, полицейски кучета и пощръклели коне. Демонстрантите, два пъти по-многобройни, понесли едно писмо и плакати, които всеки момент заплашваха да се разпаднат под плющящия дъжд. Не можеше да се каже, че групата им е еднородна — сред тях имаше всякакви хора, от тринадесетгодишни ученички с джинси и спортни якета и мрачно сериозни студенти до провокатори и професионални скандалджии, но задължително и някоя осемдесет и пет годишна художничка с барета и син копринен чадър. Някакъв силен общ подтик ги беше накарал да пренебрегнат дъжда и въобще всичко, което можеха да си навлекат. От своя страна блюстителите на реда, събрани от всички възможни участъци на града, съвсем не представляваха елита на полицията. Всеки, който имаше познат лекар или умееше да се измъква, бе успял да се отърве от тази неприятна задача. Останаха само онези, които знаеха какво правят и при това го вършеха с охота, както и наричаните на професионален жаргон „петлета“ — прекалено млади и неопитни, за да дръзнат да се „покорят“, а и без никаква представа с какво са се захванали и защо. Конете се вдигаха на задните си крака и дъвчеха юздите в устата си, а полицаите попипваха кобурите и нанасяха удар след удар с палките си. Някакво момиченце беше понесло плакат със забележителния текст: „ИЗПЪЛНИ ДЪЛГА СИ! ПРЕКАРАЙ ПОВЕЧЕ ПОЛИЦАИ!“ Трима осемдесет и пет килограмови мъжаги се нахвърлиха отгоре му, разкъсаха плаката и го завлякоха в камионетката, където му извиха ръцете и опипаха гърдите му. Но тъкмо този ден то навършваше тринадесет години и не бе успяло още да се развие.

Арестувани бяха към петдесетина човека. Много от тях разкървавени. Не липсваха и тъй наречените знаменитости, които можеха да пишат във вестниците или да вдигнат шум по радиото и телевизията. Още щом ги видяха, дежурните сътрудници по участък изтръпнаха и ги отпратиха с извинителни усмивки и подобаващи поклони. На другите не им стана тъй весело при задължителните разпити. Един от конните полицаи бе замерен с празна бутилка по главата, а тя не беше паднала от небето.

Операцията се водеше от високопоставен полицейски началник, преминал военна школа. Считан за експерт по въпросите на реда, сега той доволно наблюдаваше пълната бъркотия, която бе успял да създаде.

В апартамента си край Шермарбринк Колберг събра шахматните фигури, набута ги в дървената кутия и хлопна капака. Жена му се върна от вечерния си курс и веднага си легна.

— Никога няма да усвоиш тази игра — рече Колберг недоволно.

— Изглежда, е необходима някаква особена дарба — отвърна Мартин Бек мрачно. — Да си роден шахматист, тъй да се каже.

Колберг смени темата.

— На Страндвеген тази вечер сигурно се вдига страшна врява — рече той.

— Възможно е. За какво?

— Искали да връчат едно писмо на американския посланик обясни Колберг. — Писмо! Че защо не го пратят по пощата?

— Не би привлякло толкова внимание.

— Е, да. Но все пак е тъй глупаво, та чак срам ме хваща.

— Прав си — съгласи се Мартин Бек.

Беше си сложил шапката и палтото и се готвеше да тръгва. Колберг скочи.

— Ще изляза с теб — реши той.

— Какво ще правиш навън?

— Ами, ще походя малко.

— В това време?

— Обичам дъжда — рече Колберг и навлече тъмносиньото си палто.

— Не е ли достатъчно, че аз съм настинал — възрази Мартин Бек.

Мартин Бек и Колберг работеха в криминалната полиция, в отдела по разследване на убийствата. В момента не бяха заети с нищо особено и с чиста съвест се смятаха за свободни.

Из улиците на града не се мяркаха полицаи. Възрастната дама пред централната гара напразно очакваше някой да се приближи, да й козирува и с усмивка да й помогне да пресече. Мъжът, току-що разбил с тухла стъклена витрина в самия център на града, нямаше защо да се страхува, че воят на някоя полицейска сирена ще осуети намеренията му.

Полицията беше заета.

Преди седмица, в едно публично изявление, директорът й каза, че много от постоянните задачи на полицията трябва да отпаднат поради необходимостта да се брани американският посланик от писма и прочие на хора, които не харесват Линдън Джонсън и войната във Виетнам.

Първият помощник-инспектор Ленарт Колберг също не одобряваше нито Линдън Джонсън, нито войната във Виетнам, но пък обичаше да скита из града, когато вали.

В единадесет часа вечерта продължаваше да вали и демонстрацията можеше да се смята за разпръсната.

По същото време в Стокхолм станаха осем убийства и един опит за убийство.

II

Дъжд, рече си той и погледна унило през прозореца. Ноемврийски мрак и дъжд, студен и пороен. Предвестници на близката зима. Скоро щеше да завали сняг.

Нямаше нищо привлекателно в града в този час, най-малко пък на тази улица с оголени дървета и големи, белязани от годините сгради. Един пуст булевард, лошо планиран и неуместно разположен още при построяването му. Не водеше наникъде, пък и никога не бе водил. Стоеше си ей тъй, като тъжен спомен за някакъв отдавна наченат и грандиозно замислен, но така и неосъществен градоустройствен план. Нямаше осветени витрини — нито хора по тротоарите. Само големи голи дървета и улични фенери, чиято студена бяла светлина се отразяваше в локвите и блесналите от дъжда автомобилни покриви.

Обикаля тъй дълго под дъжда, че косата и крачолите му прогизнаха и сега усещаше как студената влага се просмуква около глезените и в тила, по врата и надолу към плешките.

Разкопча двете най-горни копчета на палтото си, пъхна дясната ръка под сакото и попипа леко дръжката на пистолета. Усети я студена и влажна.

От това докосване тялото на мъжа в тъмносиньото палто неволно потръпна и той се опита да мисли за друго. Например за терасата на хотела в Андреткс, където преди пет месеца прекара отпуската си. За непоносимата жега и за ясното слънце на кея и рибарските лодки и за безкрайното синьо небе над планинския хребет отвъд залива.

После си рече, че сега, по това време на годината, сигурно и там вали, а къщите нямат парно, само огнища.

Помисли си, че вече не се намира на същата улица и след малко пак трябва да излезе на дъжда.

Чу зад себе си как някой слиза по стъпалата и знаеше, че е човекът, качил се преди дванадесет спирки пред магазина „Оленс“ до Кларабергсгатан в центъра на града.

Дъжд, мислеше си той. Противен ми е. Дори го мразя. Питам се кога ли ще ме повишат. Всъщност защо съм тук, вместо да си лежа в къщи при…

И това бе неговата последна мисъл.

Автобусът беше червен, на два етажа, с кремава горна част и лъскав син покрив. От типа „Лейланд Атлантиън“, произведен в Англия, но пригоден към въведеното от два месеца дясно движение в Швеция. Тази вечер той се движеше по четиридесет и седма линия в Стокхолм — от Белмансру, Юргорден до Карлберги и обратно. Сега отиваше в северозападна посока и наближаваше крайната спирка на Нора Сташунсгатан, разположена почти на границата между Стокхолм и Солна.

Солна е предградие на Стокхолм и самостоятелна комунално-административна единица, макар границата между двата града да съществува само като пунктир на картата.

Червеният автобус бе голям, повече от единадесет метра дълъг и почти четири и половина висок. Тежеше над петнадесет тона. С блеснали — фарове и замъглени стъкла, той изглеждаше топъл и уютен, тъй както бръмчеше между редиците на оголените дървета по безлюдната Карлбергсвеген. После сви надясно по Норбакагатан и шумът от мотора му позатихна, когато взе да се спуска по голямото нанадолнище към Нора Сташунсгатан. Поройният дъжд плющеше по покрива и стъклата, а колелата пръскаха разпенени водни струи, докато автобусът тежко и непоколебимо слизаше надолу.

В края на улицата свършваше наклонът. Автобусът щеше да свърне на тридесет градуса по Нора Сташунсгатан и после му оставаха само още триста метра до крайната спирка.

Единственият човек, който в този момент забеляза превозното средство, бе мъж, застанал плътно към стената на една къща, на сто и петдесет метра нагоре по Норбакагатан. Това беше крадец, който в следния миг възнамеряваше да разбие едно стъкло. Той наблюдаваше автобуса и го чакаше да отмине, за да не му пречи.

Видя го как забавя ход на кръстовището и завива наляво със святкащи мигачи. После се скри от погледа му. Дъждът плющеше по-оглушително от когато и да било. Мъжът вдигна ръка и разби стъклото.

Онова, което не видя, беше, че автобусът не можа да обърне. Насред самия завой червеното му двуетажно туловище сякаш спря. Сетне пресече улицата, качи се на тротоара и се заби наполовина в телената ограда, отделяща Нора Сташунсгатан от пустата железопътна гара зад нея.

И така си остана.

Моторът угасна, но фаровете светеха. Също и лампите в купето.

Замъглените стъкла блестяха все така уютно в студения мрак.

Дъждът плющеше върху ламаринения покрив.

Единадесет часа и три минути вечерта на тринадесети ноември 1967 година.

В Стокхолм.

III

Кристиансон и Квант бяха от радиопатрула в Солна.

През своята доста еднообразна служба бяха прибирали хиляди пияници и много крадци, а веднъж спасиха някакво шестгодишно момиченце, може би и от смърт, залавяйки един прословут сексуален убиец тъкмо преди да го нападне. Това се случи преди по-малко от пет месеца и то съвсем случайно, но не им попречи да сметнат намесата си за геройство, което още дълго щеше да ги топли.

През въпросната вечер двамата нямаха с какво да се похвалят с изключение на по една бира, което може би не бе в съгласие с устава и следователно не трябваше да им се брои.

Малко преди десет и половина ги повикаха по радиотелефона да се явят на един адрес на Капелгатан в квартал Хювюдста, където някой бил открил безжизнено тяло пред входа си. Стигнаха само за три минути.

И наистина, напреки пред входа лежеше човешко същество в оръфани черни панталони, протрити обувки и извехтяло сиво меланжирано палто. В осветения коридор на стълбището бе застанала възрастна жена по пантофи и пеньоар. Явно тя се беше обадила и като ги видя, започна да ръкомаха зад стъклото. Сетне открехна входната врата, мушна ръка през пролуката и настоятелно посочи неподвижното тяло.

— Какво става тук? — попита Кристиансон.

Квант се наведе и подуши около мъжа.

— Мъртвопиян — заключи той с дълбоко отвращение. — Ела му помогни, Кале!

— Чакай малко — отвърна Кристиансон.

— Защо?

— Познавате ли този мъж? — подчертано вежливо се обърна Кристиансон към жената.

— Разбира се.

— Къде живее?

Жената посочи една врата навътре в коридора.

— Там — отвърна тя. — Заспа, както се опитваше да отключи.

— Наистина, ключовете са в ръката му — увери се Кристиансон и се почеса по главата. — А сам ли живее?

— Че кой би могъл да живее с такъв пропаднал тип? — възкликна жената.

— Какво смяташ да правиш? — попита Квант подозрително.

Кристиансон не отговори. Наведе се и измъкна ключовете от ръката на спящия. Сетне с хватка, издаваща дългогодишния му опит, изправи пияния на крака, бутна вратата с коляно и затътри мъжа по коридора. Жената се отдръпна и му стори път, а Квант остана на стълбите пред входа. И двамата наблюдаваха сцената със стаено недоволство.

Кристиансон отключи, запали лампата и смъкна мокрото палто от мъжа. Пияният се залюля напред, свлече се на леглото и измърмори:

— Благодаря, мила госпожице.

Сетне се обърна настрана и заспа. Кристиансон постави връзката ключове на стола до леглото, щракна лампата, хлопна вратата след себе си и се върна при колата.

— Лека нощ, госпожо — сбогува се той на излизане с жената, която го гледаше със стиснати устни, а сетне вирна глава и се прибра.

Кристиансон постъпи така не от любов към ближния, а от мързел.

Квант го знаеше по-добре от всеки друг. Още по времето, когато патрулираха пеш из Малмьо, често бе виждал Кристиансон да превежда пияни през улици, та дори и през мостове, само и само да ги вкара в района на друг патрул.

Квант седеше зад кормилото. Запали мотора и рече кисело:

— Сив винаги казва, че съм мързелив, но само да можеше да те види.

Сив беше съпругата на Квант, неговата любима и често пъти единствена тема на разговор.

— Защо да се мърляме излишно? — заключи Кристиансон философски.

Кристиансон и Квант си приличаха по телосложение и външен вид. И двамата бяха високи метър и осемдесет и шест, руси, широкоплещести и синеоки. Но по темперамент се различаваха коренно, а и мнението им по редица въпроси не съвпадаше. Както и сега.

Квант беше безкомпромисен. Нямаше мира, когато забележеше нещо, но пък, от друга страна, майсторски владееше изкуството да вижда колкото се може по-малко.

С мрачен поглед той подкара колата от Хювюдста и бавно пое край полицейската школа, прекоси квартал с множество градинки, сетне мина покрай железопътния музей, лабораторията на Държавния бактериологичен институт, дома на слепите и най-после в зигзаг през целия обширен район на висшите учебни заведения и различните им институти, за да може накрая, покрай административните сгради на железопътните линии, да излезе на Томтебудавеген.

Маршрутът беше избран майсторски, защото обещаваше да минат през съвсем безлюдни места. И наистина, не срещнаха никаква кола по пътя си и само две живи същества — първо една котка, а после още една.

Щом стигнаха края на Томтебудавеген, Квант спря колата на метър от границите на Стокхолм и остави мотора да работи, докато той самият размисли накъде да продължи.

Питам се дали ти стиска да се върнеш по същия път, мислено си каза Кристиансон, а високо рече:

— Можеш ли да ми заемеш една десетачка?

Квант кимна, извади портфейла от вътрешния си джоб и му подаде банкнотата, без дори да го погледне. И в същия миг реши. Ако навлезеше в града и минеше на североизток петстотин метра по Нора Сташунсгатан, щяха да останат само две минути в Стокхолм. После можеше да свие по Еугениявеген, да прекоси района на болницата и да продължи през парка Хага, покрай северните гробища, за да се озове накрая пред полицейското управление. Дотогава дежурството им щеше да е изтекло, а вероятността да се натъкнат на нещо по пътя би била минимална.

Колата навлезе в Стокхолм и зави наляво по Нора Сташунсгатан.

Кристиансон прибра парите и се прозя. Сетне хвърли разсеян поглед в дъжда и рече:

— Отсреща към нас някакъв дядка тича.

Кристиансон и Квант бяха от Сконе[1] и от усета им за словоред имаше още какво да се желае.

— И куче има — продължи Кристиансон. — Нещо ни маха.

— Не ни засяга. Не е наш район — отсече Квант.

Мъжът с кучето, или по-точно казано, с едно смешно дребно кутре, което той по-скоро теглеше след себе си през локвите, изскочи на улицата и се изпречи точно пред тях.

— По дяволите! — изруга Квант и закова колата.

Свали страничното стъкло и изрева:

— Ей, вие, какво означава това?!

— Там… там има един автобус… — останал без дъх, сочеше мъжът по посока на улицата.

— Е, и? — прекъсна го Квант грубо. — А вие как може да се отнасяте така с кучето? Горкото животно!

— Там… там е станало нещастие.

— Добре де, сега ще видим — нетърпеливо отвърна Квант. — Отместете се! — И подкара колата.

— И друг път не правете така! — извика му той през рамо.

Кристиансон се вгледа навън.

— Да, наистина — рече той разочарован. — Един автобус е излязъл от пътя. От онези двуетажните.

— А и лампите му светят — допълни Квант. — И предната му врата е отворена. Излез и виж какво има, Кале.

Спря колата зад автобуса. Кристиансон отвори вратата, оправи по стар навик колана и измърмори под носа си:

— Е, какво става тук?

Също както и Квант той носеше ботуши и кожено яке с лъскави копчета, а на колана — палка и пистолет.

Останал в колата, Квант наблюдаваше действията на Кристиансон, който лениво се приближаваше към отворената предна врата на автобуса.

Видя го да се хваща за дръжката й и мудно да се повдига на стъпалото, за да погледне вътре. После изведнъж трепна, сви се и ръката му се намери на кобура.

Квант реагира бързо. Само за секунди включи червените светлини, прожектора и оранжевия буркан на колата.

Кристиансон все още клечеше до автобуса, когато Квант блъсна вратата и изхвръкна под дъжда. При това беше вече успял да извади своя 7,65 милиметров „Валтер“, да дръпне предпазителя и дори да погледне часовника.

Показваше точно двадесет и три и тринадесет.

[1] Област в Швеция. — Б.пр. ↑

IV

Пръв от началството на Нора Сташунсгатан пристигна Гунвалд Ларшон.

Той бе седял зад бюрото си в полицейското управление на Кунгсхолмен, преглеждайки отегчено може би вече за десети път един забъркан доклад. Питаше се кога ли най-сетне смята да си ходи тоя народ.

Под „народ“ имаше пред вид директора на полицията, един временно командирован областен началник, както и различните шефове и инспектори, които, след успешно приключилите безредици, сега се мотаеха по стълбищата и коридорите. В момента, в който тези хора намериха за добре да приключат работния си ден и да си тръгнат, той щеше да ги последва, и то по възможно най-бързия начин.

Телефонът иззвъня. Сграбчи сърдито слушалката.

— Да, Ларшон.

— Тук централата. Една радиокола от Солна е открила на Нора Сташунсгатан автобус, пълен с убити.

Гунвалд Ларшон хвърли поглед върху електрическия часовник на стената, който показваше единадесет и осемнадесет и попита:

— Как може радиокола от Солна да открие автобус, пълен с убити, в Стокхолм?

Гунвалд Ларшон бе първи помощник-инспектор в стокхолмската криминална полиция. Корав по характер, той не спадаше към най-обичаните сред колегите.

Затова пък действуваше бързо и пръв пристигна на мястото.

Спря колата, вдигна яката си и излезе в проливния дъжд. Напреки на тротоара видя червен двуетажен автобус, съборил високата телена ограда и врязал предницата си в мрежата. Видя също и един черен „Плимут“ с бели калници и ПОЛИЦИЯ, изписано с големи букви върху вратите. Светлините му бяха включени и лъчът на прожектора осветяваше двама униформени полицаи с пистолети в ръце. Изглеждаха неестествено бледи. Единият бе повърнал върху коженото си яке и засрамен се чистеше с подгизнала носна кърпа.

— Какво става тук? — осведоми се Гунвалд Ларшон.

— Там… там има много убити — проговори единият.

— Да — допълни другият, — и куп гилзи.

— И един, който още диша.

— И един полицай.

— Полицай? — озадачено попита Гунвалд Ларшон.

— Да, от криминалния отдел.

— Познаваме го. Работи във Весберя. Отдел убийства.

— Но не знаем как се казва. Облечен е в синьо палто. И е мъртъв.

Двамата полицаи говореха тихо, несигурно и един през друг.

Не бяха никак дребни на ръст, но редом с Гунвалд Ларшон не изглеждаха особено внушителни.

Гунвалд Ларшон беше един и деветдесет и два висок и тежеше деветдесет и девет килограма. Имаше плещи на професионален боксьор тежка категория и огромни космати ръце. Сресаната му назад коса вече се бе просмукала с вода.

През шума на дъжда долетя вой от множество сирени. Сякаш ечаха от всички страни. Гунвалд Ларшоч се ослуша и попита:

— Това тук Солна ли е?

— Точно на граничната зона сме — отвърна Квант хитро.

Гунвалд Ларшон погледна безизразно с ясносините си очи първо единия, после другия и с широка крачка се отправи към автобуса.

— Там вътре прилича на… кланица — рече Кристиансон след него.

Гунвалд Ларшон не се докосна до автобуса. Само пъхна глава през отвора на вратата и се огледа.

— Да — заключи той спокойно, — може да се каже.

V

Мартин Бек се спря на прага на жилището си в Багармосен и сне мокрите си дрехи. Преди да ги окачи на закачалката, ги изтръска и после затвори вратата.

В преддверието беше тъмно, но той не запали лампата. Изпод вратата на дъщеря му се процеждаше тънък лъч светлина и той чу, че вътре свири радиото или може би грамофонът. Почука и влезе.

Момичето се казваше Ингрид и беше на шестнадесет години. В последно време му се струваше чувствително пораснала и все по-добре се разбираха. Беше спокойна, делова и доста умна. С удоволствие разговаряше с нея. Караше последната година на прогимназията и училището й вървеше добре, при това без да спада към категорията на така наречените „зубрачи“, както им викаха по негово време.

Завари я да чете, легнала по гръб на леглото. На нощната масичка се въртеше грамофонът. Не поп-музика, а нещо класическо. Бетховен, предположи той.

— Здравей! Още ли не спиш? — Поздрави я и млъкна, осъзнал пълната нелепост на въпроса си. Замисли се за миг за всички ония излишни дреболии, изречени през последното десетилетие между тези стени.

Ингрид остави настрана книгата и изключи грамофона.

— Здрасти, татко. Какво каза?

Той поклати глава.

— Господи! Та краката ти са вир-вода — възкликна момичето. — Нима тъй силно вали?

— Като из ведро. Майка ти и Ролф спят ли?

— Мисля, че да. Мама го накара да легне още след вечеря. Каза, че е настинал.

Мартин Бек седна на края на леглото.

— А не беше ли?

— Всеки случай изглеждаше напълно здрав, но послушно отиде и си легна. Може би за да откачи утре училището.

— Но ти, виждам, си доста прилежна. По какво четеш?

— По френски. Утре имаме контролно. Искаш ли да ме изпиташ?

— Няма да имаш голяма полза от мен. Не съм кой знае колко добре по френски. По-добре спи.

Той стана и момичето послушно се мушна под юргана. Подпъхна завивката около нея и преди да й затвори вратата, тя му прошепна:

— Стискай палци утре.

— Лека нощ.

В тъмното отиде до кухнята и се поспря на прозореца. Дъждът, изглежда, беше поутихнал, но може би само така му се струваше, защото прозорецът се падаше на завет. Мислеше си за демонстрацията пред американското посолство и се питаше дали утре вестниците щяха да окачествят действията на полицията като неумели и нескопосани или като груби и провокационни. Поне в едно беше сигурен — критика щеше да има. И тъй като беше солидарен с колегите си, и то откакто се помнеше, Мартин Бек единствено дълбоко в себе си можеше да признае, че често пъти тя беше основателна, макар и лишена от нюанс и разбиране. Спомни си какво каза Ингрид преди няколко седмици. Много от съучениците й бяха политически ангажирани, участвуваха в събрания и демонстрации и повечето от тях се отнасяха твърде зле към полицията. Като дете, беше казала тя, можела да се хвали и гордее с баща си — полицай, ала сега предпочитала да не говори за това. Не че се срамувала, а защото често пъти ставала обект на дискусии, в които се очаквало тя да отговаря за цялата полиция. Глупаво, разбира се, но така си беше.

Мартин Бек влезе в хола и се спря пред спалнята на жена си. Заслуша се и дочу лекото й похъркване. Внимателно разпъна дивана, светна лампа и дръпна пердетата. Купил бе съвсем наскоро дивана и се пренесе от семейната спалня под предлог да не буди жена си, когато се връща късно нощем. Отначало тя се противеше, заяви му, че понякога работел по цели нощи и сетне трябвало да спи през деня, пък тя не искала да й се излежава в хола. Обеща й в такива случаи да се излежава в спалнята, където тя денем и без това влизаше рядко. И ето, вече цял месец спеше в хола и се чувствуваше добре.

Жена му се казваше Инга.

С течение на годините те все по-трудно намираха общ език. Ето защо с облекчение се изнесе от спалнята. Понякога го обземаше чувство за вина, но след седемнадесетгодишен брачен живот, изглежда, вече нищо не можеше да се промени и той отдавна бе престанал да се пита кой от двамата бе крив.

Мартин Бек задуши един пристъп на кашлица в гърдите си, свали мокрите си панталони и ги просна на един стол до радиатора. Седна на края на дивана и докато събуваше чорапите, си помисли, че нощните разходки на Колберг в дъжда може би също се дължат на подобен, вече скучен и еднообразен брачен живот.

Вече? Та Колберг се ожени едва преди година и половина.

Пропъди мисълта, преди още да събуе първия си чорап. Ленарт и Гун бяха щастливи, в това нямаше никакво съмнение. Впрочем какво го засягаше бракът им?

Стана и както си беше гол, отиде до етажерката и дълго рови сред книгите, докато накрая си избра една. Беше написана от стария английски дипломат сър Юджин Милингтън-Дрейк и разказваше за граф Спе и битката при Ла Плата. Купи я преди година в една антикварна книжарница и още не беше я прочел. Намести се в леглото, закашля се виновно и като разгъна книгата, откри, че няма цигари. Едно от предимствата на дивана беше, че сега можеше да си пуши в леглото, необезпокояван от никого.

Стана отново, отиде до палтото си и измъкна от джоба влажен и сплескан пакет „Флорида“. Сетне нареди цигарите една до друга върху нощната масичка да съхнат, като си избра и запали онази, която му се стори най-запазена. И тъкмо лягаше, стиснал цигарата със зъби, когато телефонът иззвъня.

Апаратът стоеше в антрето. Преди половин година поръча да му поставят допълнителен пост в хола, но като имаше пред вид темпото, с което работеха в телефонната служба, щеше да е късметлия, ако в следващата половин година изпълнеха поръчката му.

С големи бързи крачки прекоси стаята и преди вторият сигнал да отзвучи, вдигна слушалката.

— Бек.

— Инспектор Бек?

Не можа да познае гласа.

— Да, аз съм.

— Тук централата. Намерени са голям брой пътници, застреляни в един автобус на линия четиридесет и седем, близо до крайната спирка на Нора Сташунсгатан. Умолявате се незабавно да се явите там.

Първата мисъл на Мартин Бек беше, че е обект на лошо скроена шега или че някой от злоба се опитва да го изкара в дъжда.

— Кой го съобщи? — попита той.

— Хансон. От пети район. Шефът е вече уведомен.

— Колко убити има?

— Не е съвсем ясно. Най-малко шестима.

— Някой да е заловен?

— Доколкото зная, не.

Мартин Бек размисли: ще взема Колберг по пътя. Дано има такси. И рече:

— Окей, тръгвам веднага.

— Момент, инспекторе…

— Да?

— Един от убитите… изглежда, е от вашите.

Мартин Бек стисна слушалката.

— Кой?

— Не зная. Не казаха име.

Мартин Бек тракна слушалката и опря чело на стената. Ленарт! Сигурно е той. Какво, по дяволите, е търсел в дъжда? Какво по дяволите е търсел в автобуса на четиридесет и седна линия? Не, не може да бъде Колберг.

Взе слушалката и набра номера му. Един сигнал. Втори. Трети. Четвърти. Пети.

— Колберг.

Беше съненият глас на Гун. Мартин Бек се опита неговият да прозвучи спокоен и естествен.

— Здравей, там ли е Ленарт?

Стори му се, че чу как леглото й изскърцва, докато се изправя да седне. Мина цяла вечност, преди да му отговори.

— Не, поне в леглото го няма. Мислех, че сте заедно. Или по-точно, че ти си тук.

— Той излезе заедно с мен да се поразходи. Сигурна ли си, че го няма?

— Може би е в кухнята. Чакай, ще проверя.

Отново мина цяла вечност, докато се върне.

— Не, Мартин, няма го.

Сега гласът й звучеше разтревожен.

— Къде мислиш, че е отишъл в това време? — попита тя.

— Може би просто е излязъл да подиша малко чист въздух. Аз тъкмо се прибирам, тъй че не е излязъл отдавна. Не се тревожи.

— Да му кажа ли да ти се обади, като се върне?

Гласът и прозвуча по-спокоен.

— Не е толкова важно. Всичко хубаво. Лека нощ.

Затвори телефона и изведнъж почувствува, че целият се тресе от студ. Вдигна отново слушалката и нерешително се спря, като се колебаеше дали да не се обади някому, за да разбере със сигурност какво е станало. Реши, че ще е най-добре сам да отиде на мястото, и то колкото се може по-скоро. Набра най-близката таксиметрова служба и моментално получи връзка.

Мартин Бек работеше в полицията от двадесет и три години. През това време бе видял много свои колеги, убити при изпълнение на служебния си дълг. И всеки път го преживяваше тежко. Някъде подсъзнателно може би си даваше сметка, че работата им става все по-опасна и по-опасна и че следващия път можеше да е неговият ред. Спрямо Колберг обаче той хранеше не само колегиални чувства. С течение на времето двамата бяха станали все по-зависими един от друг и работата. Взаимно добре се допълваха и с годините се научиха без много приказки да отгатват чувствата и мислите на другия. А когато Колберг преди година и половина се ожени и се пренесе в Шермарбринк, разстоянието между тях се скъси още повече и започнаха да се срещат и в свободното си време.

Съвсем наскоро, в един от редките моменти, когато изпадаше в депресия, Колберг му бе признал:

— Един дявол знае дали бих останал в полицията, ако не си ти.

С тези мисли в главата Мартин Бек облече мокрото си палто и се спусна по стълбите към чакащото такси.

VI

Въпреки дъжда и късния час пред кордона към Карлабергсвеген вече се бяха натрупали доста хора. Те с любопитство загледаха Мартин Бек, когато слезе от колата. Един млад полицай в черен дъждобран понечи да му пресече пътя, но друг до него го възпря и изкозирува.

Някакъв дребен мъж със светъл шлифер и кепе на главата се изпречи пред Мартин Бек и каза:

— Моите съболезнования, инспекторе. Току-що чух да се говори, че един от вашите…

Но погледът, който Мартин Бек му отправи, го накара да преглътне края на изречението.

Бек добре познаваше този мъж и го ненавиждаше. Свободен журналист, той се представяше за криминален репортер. Специалитет му бяха именно убийствата. Репортажи — изпълнени със сензационни, противни и често пъти измислени подробности. Отпечатваха ги единствено в най-долнопробните списания.

Мъжът се отдръпна и Мартин Бек прекрачи опънатото въже. Видя, че и малко по-нагоре, към Туршплан, има подобен кордон. Ограденото място гъмжеше от черно-бели коли и неузнаваеми същества в лъскави дъждобрани. Около двуетажния автобус изглеждаше разкаляно и хлъзгаво.

Лампите в автобуса светеха, а фаровете му бяха запалени, но лъчите им не стигаха далеч в проливния дъжд. Дежурната кола на криминално-техническата лаборатория стоеше до задната му страна, обърната с предницата към Карлбергсвеген. Колата на съдебния лекар също бе тук. Отвъд разкъсаната телена мрежа няколко души поставяха прожектори. Всичко това бяха подробности, които подсказваха, че се е случило нещо съвсем необикновено.

Мартин Бек хвърли поглед към мрачните жилищни блокове от другата страна на улицата. Много от прозорците светеха и в очертанията им личаха силуети, а тук-таме зад набраздените от дъждовните струи стъкла се открояваха сплескани лица, които приличаха на мъгляви бели петна. От една насрещна врата изскочи жена с ботуши на бос крак и дъждобран върху нощницата. Но едва стигна средата на улицата и някакъв полицай й препречи пътя, хвана я отстрани и с широки крачки я поведе обратно към входа, а тя подтичваше до него и мократа бяла нощница се плетеше в краката й.

Мартин Бек не можеше да види вратите на автобуса, но зад прозорците му се мяркаха хора, вероятно момчетата от лабораторията вече вършеха работата си. Не видя колеги нито от криминалния, нито от следствения отдел на стокхолмската полиция, но предположи, че са някъде зад автобуса.

Без да иска, забави крачка. Помисли за гледката, която го очакваше след малко, и със свити в джобовете пестници заобиколи отдалеч сивата кола на лабораторията.

В осветеното пространство пред отворените врати на двуетажния автобус стоеше Хамар, неговият дългогодишен шеф, сега началник на полицията, и говореше с някого, който явно се намираше вътре в автобуса. Той прекъсна разговора и се обърна към Мартин Бек:

— А, ето те и теб. Вече си мислех, че са забравили да ти се обадят.

Мартин Бек не отвърна, а се приближи мълчаливо до вратите и погледна вътре.

Почувствува как стомахът му се свива. Гледката беше по-ужасна, отколкото очакваше.

Студената ясна светлина остро подчертаваше всяка подробност. Целият автобус изглеждаше пълен с окървавени, безжизнени тела в разкривени пози.

Как би искал да се обърне, да си отиде и да не гледа, но лицето му не даде израз на никое от тези чувства. Вместо това си наложи систематично да отбелязва всички подробности. Техниците работеха тихо и методично. Един от тях го погледна и бавно поклати глава.

Мартин Бек огледа мъртвите. Не познаваше нито един от тях. Или поне така си мислеше, като ги гледаше в това състояние.

— Той горе ли е? — попита неочаквано. — Дали е…

Обърна се към Хамар и онемя.

Зад Хамар, от тъмното, изникна Колберг, гологлав, със залепнали на челото коси.

Мартин Бек се вторачи в него.

— Здравей! — поздрави Колберг. — Вече се чудех къде си и щях да накарам пак да ти се обадят.

Спря се пред него и го погледна изпитателно.

— Имаш нужда от едно кафе. Ей сега ще ти донеса.

Мартин Бек поклати отрицателно глава.

— Не, почакай — настоя Колберг и се отправи нанякъде.

Мартин Бек го проследи с поглед, после отиде до предната врата и погледна вътре. Хамар тежко го последва.

Тялото на шофьора лежеше свлечено върху кормилото. Явно беше прострелян в главата. Мартин Бек се вгледа в онова, което бе останало от лицето му, и с изненада откри, че не му се повдига. Извърна глава и погледна към Хамар, вторачил безизразен поглед в дъжда.

— Можеш ли да ми кажеш какво е търсел тук, в автобуса? — прошепна Хамар.

И в същия този миг Мартин Бек се досети кого имаше пред вид мъжът от централата.

Точно до прозореца зад стълбичката, която водеше към втория етаж, седеше Оке Стенстрьом, помощник-инспектор от криминалния отдел, един от най-младите сътрудници на Мартин Бек.

„Седеше“, може би не бе най-точната дума. Тъмносиният му шлифер изглеждаше пропит с кръв, а той самият лежеше полуоблегнат с дясното си рамо към гърба на младата жена, свита на седалката до него.

Беше мъртъв. Както и жената и останалите шест човека в автобуса.

Дясната му ръка стискаше служебния пистолет.

VII

Дъждът продължи да вали през цялата нощ и макар че според календара слънцето изгряваше в осем без двадесет, лъчите му чак към девет часа едва-едва успяха да пробият облаците, за да разпръснат своята колеблива бледа утринна светлина.

Напреки на тротоара на Нора Сташунсгатан, червеният двуетажен автобус все още си беше в положението от преди десет часа.

Но с това се изчерпваше и единствената прилика с предния ден. Вътре в обширния кордон вече имаше към петдесетина души, а отвън се тълпяха все повече и повече любопитни. Много от тях стояха тук още от снощи, без да могат да видят друго освен полицаи, хора в бели престилки и всевъзможни коли с виещи сирени. Изминала беше нощ, изпълнена със сиренен вой и постоянен поток от коли, които на пръв поглед безцелно фучаха из лъсналите от дъжда улици.

Никой нищо не можеше да каже със сигурност. Имаше обаче две думи, които шепнешком се предаваха от уста на уста и скоро обхванаха редиците на наблюдателите, околните квартали и града и накрая, добили все по-определен вид, се пръснаха из цялата страна. По това време тези думи бяха стигнали вече далеч извън пределите й.

Масово убийство.

Масово убийство в Стокхолм.

Масово убийство в един автобус в Стокхолм.

И толкова знаеха всички.

В щаба на полицията на Кунгсхолмсгатан също не знаеха много повече. Всъщност дори не беше сигурно кой ръководи разследването. Бъркотията изглеждаше пълна. Непрекъснато звъняха телефони, влизаха и излизаха хора, навсякъде кал, а тези, които я внасяха — възбудени и плувнали в пот и вода.

— Кой прави списъка с имената? — попита Мартин Бек.

— Мисля, че Рьон — отвърна му Колберг, без да се обръща.

Тъкмо се мъчеше да залепи на стената някакъв план. Листът беше дълъг три метра и над половин метър широк и му създаваше трудности.

— Няма ли кой да помогне — провикна се той.

— Разбира се — вяло отвърна Меландер и стана, като остави настрана лулата си.

Фредрик Меландер беше висок и слаб мъж със сериозно лице. Човек с принципи. Четиридесет и осем годишен и първи помощник-инспектор в следствения отдел на стокхолмската полиция. В миналото Колберг беше работил дълги години с него, ала колко — вече бе забравил, но Меландер, известен с това, че никога не забравя нищо, помнеше.

Звъннаха едновременно два телефона.

— Да. Тук инспектор Бек. Кой? Не, няма го тук. Да му предам ли да се обади? Не? Добре.

Постави обратно слушалката и посегна към другия апарат. В този момент вратата внимателно се открехна и на прага колебливо се спря почти побелял петдесетгодишен мъж.

— А, Ек, какво има? — обърна се Мартин Бек към него и вдигна слушалката.

— Аз за автобуса — започна белокосият.

— Кога ще се прибера ли? Нищо не мога да ти кажа — отвърна Мартин Бек в слушалката.

— По дяволите — изруга Колберг, когато лепенката се оплете между дебелите му пръсти.

— По-спокойно — призова Меландер.

Мартин Бек отново се обърна към мъжа на прага:

— Какво за автобуса?

Ек затвори вратата и погледна бележките си.

— Произведен е от фабриката „Лейланд“ в Англия — започна той. — Този тип се казва „Атлантиън“, тук фигурира като тип „Х тридесет и пет“. Има седемдесет и пет места. Странно е, че…

Вратата се отвори със замах. Гунвалд Ларшон огледа подозрително разхвърляния си кабинет. Светлият му шлифер бе прогизнал, както и панталоните и русата му коса. Обувките му бяха кални.

— По дяволите, ама че бъркотия — рече той недоволно.

— Какво му е странното на автобуса? — попита Меландер.

— Ами това, че този тип не се използува по четиридесет и седма линия.

— Как така?

— По принцип, искам да кажа. Използуват се главно немските автобуси, марка „Бюсинг“. Също двуетажни. Това тук е било само случайност.

— Блестяща следа, няма що! — възкликна Гунвалд Ларшон. — Значи, лудият, дето го е сторил, убива само в английски автобуси, така ли?

Ек го погледна разочаровано. Гунвалд Ларшон се изтръска от водата и попита:

— Каква е тая блъсканица в коридора?

— Журналисти — отвърна Ек. — Някой би трябвало да поговори с тях.

— Но не и аз — подскочи Колберг.

— Няма ли Хамар, директорът, или пък министърът на правосъдието, или някой друг „отгоре“ да изпрати едно комюнике — попита Гунвалд Ларшон.

— То сигурно още не е съставено — обясни Мартин Бек. — Ек може би има право. Някой трябва да поговори с тях.

— Аз не — повтори Колберг и се извърна почти тържествуващ, сякаш открил решението на въпроса.

— Гунвалд, нали ти пръв пристигна на мястото. Ти можеш да проведеш пресконференцията.

Гунвалд Ларшон се огледа още веднъж в стаята и отметна с косматата си ръка един кичур от челото си. Мартин Бек мълчеше, загледан пред себе си.

— Окей — съгласи се Гунвалд Ларшон. — Погрижете се да ги вкарат в някоя стая. Ще поговоря с тях. Само едно искам да знам преди това.

— Какво? — попита Мартин Бек.

— Дали някой е съобщил на майката на Стенстрьом.

Последва гробна тишина. Всички, включително и питащият, сякаш онемяха при този въпрос. Застанал на прага, Ларшон ги изгледа един по един.

Най-после Меландер извърна глава и рече:

— Да, уведомена е.

— Добре — заключи Гунвалд Ларшон и тръшна вратата след себе си.

— Добре — повтори тихо на себе си Мартин Бек и затрополи с пръсти по бюрото.

— Дали не сбъркахме? — обади се Колберг.

— Къде?

— Като оставихме Гунвалд… Не мислиш ли, че пресата и без това достатъчно ще ни скастри?

Мартин Бек го погледна, без да отговори. Колберг вдигна рамене.

— Е, няма значение.

Меландер се върна при своето бюро, вдигна лулата си и я запали.

— Наистина, какво значение има — съгласи се той.

Той и Колберг бяха вече успели да закрепят таблото на стената. Представляваше увеличена скица на долния етаж на автобуса с фигури, номерирани от едно до девет.

— Къде ли се губи Рьон със списъка? — недоволна промърмори Мартин Бек.

— И още нещо за автобуса — настоя Ек.

Телефонът иззвъня.

VIII

Стаята, в която се състоя първата импровизирана среща с пресата, никак не подхождаше за целта. Имаше само една маса, няколко шкафа и четири стола и когато Гунвалд Ларшон влезе, вътре вече беше задимено от цигари и душно от изпаренията на влажните дрехи.

Още на вратата той се спря, обгърна с поглед събралите се журналисти и фотографи и беззвучно попита:

— Е, какво искате да знаете?

Веднага всички започнаха да говорят един през друг. Гунвалд Ларшон ги спря с ръка и рече:

— Моля, карайте наред. Вие там, започвайте. После продължаваме надясно.

И пресконференцията протече по следния начин:

Въпрос: Кога беше открит автобусът?

Отговор: Около единадесет и десет вчера вечерта.

Въпрос: Кой го откри?

Отговор: Един гражданин, който след това извикал патрулната кола.

Въпрос: Колко души имаше в автобуса?

Отговор: Осем.

Въпрос: Всички ли бяха мъртви?

Отговор: Да.

Въпрос: Как са умрели?

Отговор: Рано е още да се каже.

Въпрос: Беше ли смъртта им причинена от насилие?

Отговор: Вероятно.

Въпрос: Какво значи „вероятно“?

Отговор: Точно това, което казвам.

Въпрос: Нещо говореше ли, че е имало стрелба?

Отговор: Да.

Въпрос: Значи, всички тези хора са били застреляни?

Отговор: Вероятно.

Въпрос: Значи, наистина става дума за масово убийство?

Отговор: Да.

Въпрос: Намерихте ли оръжието, с което е било извършено престъплението?

Отговор: Не.

Въпрос: Полицията задържала ли е вече някого?

Отговор: Не.

Въпрос: Има ли следи или улики, които да сочат към определено лице?

Отговор: Не.

Въпрос: Един човек ли е извършил убийствата?

Отговор: Не зная.

Въпрос: Нещо подсказва ли, че убиецът на тези осем човека не е бил сам?

Отговор: Не.

Въпрос: Как е могъл сам човек да убие осем души в един автобус, без никой да успее да окаже съпротива?

Отговор: Не зная.

Въпрос: Изстрелите вътре в автобуса ли са били дадени или отвън?

Отговор: Не са отвън.

Въпрос: Как го разбрахте?

Отговор: Засегнатите стъкла са били обстрелвани отвътре.

Въпрос: Какъв вид оръжие е използувал убиецът?

Отговор: Не зная.

Въпрос: Трябва да е било автомат или картечница, нали?

Отговор: Не коментирам.

Въпрос: Автобусът спрял ли е бил по време на убийствата, или е бил в движение?

Отговор: Не зная.

Въпрос: Положението, в което е бил намерен автобусът, не говори ли, че е било стреляно по време на движение и че след това е излязъл от платното?

Отговор: Да.

Въпрос: Полицейските кучета хванаха ли някакви следи?

Отговор: Валеше дъжд.

Въпрос: Автобусът беше двуетажен, нали?

Отговор: Да.

Въпрос: Къде бяха намерени телата? Горе или долу?

Отговор: Долу.

Въпрос: И осемте?

Отговор: Да.

Въпрос: Жертвите идентифицирани ли са?

Отговор: Не.

Въпрос: Някоя от тях идентифицирана ли е?

Отговор: Да.

Въпрос: Коя? Шофьорът?

Отговор: Не. Един полицай.

Въпрос: Един полицай? Може ли да ни кажете името му?

Отговор: Да. Помощник-инспектор Оке Стенстрьом.

Въпрос: Стенстрьом? От криминалния отдел?

Отговор: Да.

Няколко репортьора се опитаха да си пробият път към вратата, но Гунвалд Ларшон отново ги спря с ръка:

— Моля, останете по местата си. Има ли още въпроси?

Въпрос: Стенстрьом като пътник ли е бил в автобуса?

Отговор: Във всеки случай не го е карал.

Въпрос: Считате ли, че се е намирал там случайно?

Отговор: Не зная.

Въпрос: Въпросът беше отправен лично към вас. Считате ли за чиста случайност факта, че един от убитите е човек от криминалната полиция?

Отговор: Не съм дошъл тук, за да отговарям на лични въпроси.

Въпрос: Имал ли е Стенстрьом някаква определена задача, когато се случи това?

Отговор: Не зная.

Въпрос: Бил ли е на служба вчера вечерта?

Отговор: Не.

Въпрос: Значи, е бил свободен?

Отговор: Да.

Въпрос: И следователно е бил там случайно? Можете ли да ни назовете още някой от жертвите?

Отговор: Не.

Въпрос: Това е първото масово убийство, което става у нас, в Швеция. Затова пък знаем, че през последните години в чужбина са станали доста подобни престъпления. Не смятате ли, че това безумно дело може да е повлияно от някое друго, извършено примерно в Америка?

Отговор: Не зная.

Въпрос: Не смята ли полицията, че убиецът може да е бил някой умопобъркан, решил по този начин да стане известен?

Отговор: Това е една хипотеза.

Въпрос: Да, но това не е отговор на въпроса ми. Полицията работи ли по тази хипотеза?

Отговор: Обръща се внимание на всякакви сигнали.

Въпрос: Колко от жертвите са жени?

Отговор: Две.

Въпрос: Значи, шест от убитите са мъже?

Отговор: Да.

Въпрос: И сред тях са шофьорът на автобуса и помощник-инспектор Стенстрьом?

Отговор: Да.

Въпрос: Един момент. Научихме, че един от хората в автобуса е останал жив и бил откаран с линейка преди още полицията да огради мястото.

Отговор: Така ли?

Въпрос: Вярно ли е?

Отговор: Следващият въпрос.

Въпрос: Казват, че вие сте били един от първите полицаи, дошли на местопрестъплението, вярно ли е?

Отговор: Да.

Въпрос: Кога пристигнахте?

Отговор: В единадесет и двадесет и пет.

Въпрос: Как изглеждаше в автобуса тогава?

Отговор: А вие как мислите?

Въпрос: Може ли да се каже, че това е била най-ужасната картина, която сте виждали някога в живота си?

Гунвалд Ларшон погледна питащия с безизразни очи. Един съвсем млад мъж с кръгли стоманени рамки на носа и доста запусната рижава брада. Сетне отвърна:

— Не, не може да се каже.

Отговорът му като че ли предизвика известно объркване сред околните. Една от журналистките вдигна учудено вежди и попита бавно, с подозрение:

— Какво имате пред вид?

— Точно това, което казах.

Преди да стане полицай. Гунвалд Ларшон беше служил като кадрови офицер във флотата. През месец август 1943 г. взе участие в огледа на взривената от мина подводница „Улвен“, извадена от морското дъно, след като бе лежала там три месеца. Сред тридесет и тримата загинали имаше много негови съученици от морското училище. След войната беше участвувал и в посрещането на хиляди жертви, репатрирани от немските концентрационни лагери. Повечето бяха жени, много от които не издържаха пътя.

Не виждаше обаче защо трябва да обяснява всичко това на младото множество около себе си. Ето защо попита кратко:

— Още въпроси?

— Полицията успяла ли е да се свърже с някой непосредствен свидетел?

— Не.

— И така — в центъра на Стокхолм е извършено масово убийство. Осем човека са загубили живота си и това е всичко, което полицията може да каже?

— Да.

С това пресконференцията завърши.

IX

Никой не усети Рьон, когато влезе със списъка. Мартин Бек, Колберг, Меландер и Гунвалд Ларшон стояха наведени над маса, отрупана със снимки от местопрестъплението, когато Рьон изведнъж застана до тях и рече:

— Ето го списъка, готов е.

Роден и израснал в Ариеплуг, той беше запазил северняшкия си диалект, макар че вече над двадесет години живееше в Стокхолм.

Бутна листа към ъгъла на масата, притегли един стол и седна.

— Можеш да изплашиш човек — сопна му се Колберг.

Гласът на Рьон беше нарушил продължителната тишина в стаята и стресна Колберг.

— Е, дай да видим — нетърпеливо рече Гунвалд Ларшон и протегна ръка към списъка.

Разгледа го и пак го върна на Рьон.

— Като че ли си го писал с краката си. Можеш ли наистина да го разчетеш сам? Нямаш ли преписи?

— Имам, разбира се — отвърна Рьон. — След малко ще получите копията.

— О’кей — рече Колберг. — Да чуем.

Рьон извади очила, прокашля се и като преглеждаше записките си, започна:

— От осемте убити, четирима живеят близо до крайната спирка. Същото се отнася и за живия.

— Моля те, карай подред, ако може — прекъсна го Мартин Бек.

— Добре, да вземем първо шофьора. Ударен е с два куршума в тила и един в главата. Сигурно е умрял веднага.

Мартин Бек нямаше защо да поглежда снимката, която Рьон измъкна от купчината на масата. Прекалено ясно си спомняше как изглеждаше мъжът зад волана.

— Шофьорът се казва Густав Бенктсон, четиридесет и осем годишен, женен, с две деца, живее на Инедалсгатан пет. Семейството му е уведомено. Това е бил последният му курс за деня. След крайната спирка е трябвало да закара автобуса до депо Хорншберг на Линдхагенсгатан. Касата е непокътната, а в портфейла си е имал сто и двадесет крони.

Рьон погледна над очилата си.

— Засега това като че ли е всичко, което можем да кажем за него.

— Продължавай — подкани Меландер.

— Ще карам по реда, в който са на скицата. Следващият е Оке Стенстрьом. Застрелян с пет куршума в гърба. Един отстрани в дясното рамо, може би рикошет. Двадесет и девет годишен, живее на…

Гунвалд Ларшон го прекъсна:

— Това можеш да го прескочиш. Знаем къде живее.

— Аз не знаех — оправда се Рьон.

— Продължавай — намеси се Меландер.

Рьон се прокашля и подхвана отново:

— Живее на Ши́ернхувсгатан заедно с годеницата си…

При което Гунвалд Ларшон отново го прекъсна:

— Не бяха сгодени. Аз скоро го питах за това.

Мартин Бек го погледна с раздразнение и кимна на Рьон да продължи.

— Заедно с Оса Торел, двадесет и четири годишна, служителка в туристическо бюро.

Рьон погледна косо към Гунвалд Ларшон и добави:

— В грях. Не зная дали е уведомена.

Меландер извади лулата от устата си.

— Уведомена е.

Никой от петимата мъже край масата не погледна снимките с разкъсаното тяло на Стенстрьом. Вече ги бяха виждали и искаха да си спестят гледката.

— В дясната си ръка е държал служебния пистолет. Предпазителят му е бил дръпнат, но не е стрелял. В джобовете му имаше портфейл с тридесет и седем крони, лична карта, една снимка на Оса Торел, писмо от майка му и няколко квитанции. Освен това шофьорска книжка, бележник, няколко химикалки и връзка с ключове. Всички тези неща ще получим, когато момчетата от лабораторията си свършат работата. Да продължавам ли?

— Да — кимна Колберг.

— Момичето на седалката до него е Брита Даниелсон, двадесет и осем годишна, неомъжена. Работи в „Сабатсберг“[1] като медицинска сестра.

— Питам се дали не са били заедно — прекъсна го Гунвалд Ларшон. — Може пък да си е имал приятелки.

Рьон го стрелна с недоволен поглед.

— Ще трябва да проверим — реши Колберг.

— Живеела на Карлбергсвеген осемдесет и седем заедно с друга сестра от „Сабатсберг“. Казва се Моника Гранхолм и според нея Брита Даниелсон тъкмо се връщала от болницата. Ударена е с един куршум. В слепоочието. Единствена тя от всички е ударена само с един куршум. В чантата си е имала тридесет и осем различни дреболии. Да ги изреждам ли?

— Не, по дяволите — изръмжа Гунвалд Ларшон.

— Четвърти номер в списъка и на скицата е Алфонс Шверин, онзи, дето остана жив. Той лежеше по гръб на пода между двете най-задни надлъжно разположени седалки. Вече знаете къде е ранен. Изстрел в корема и сърдечната област. За него знаем, че е ерген, живее на Нора Сташунсгатан сто и седемнадесет, четиридесет и три годишен е и работи в Пътно строителство. Впрочем как е той?

— Все още е в кома — отвърна Мартин Бек. — Лекарите казват, че има вероятност да дойде в съзнание, но не се знае дали ще може да говори или въобще да си спомни нещо.

— С куршум в търбуха не може ли да се говори? — попита Гунвалд Ларшон.

— Шокът — обясни кратко Мартин Бек.

Бутна назад стола си и се протегна. Сетне запали цигара и застана пред скицата.

— Ами този тук в ъгъла? Осми номер? — посочи той мястото в задния десен ъгъл на автобуса. Рьон погледна бележките си.

— Ударен е с осем куршума. В гърдите и в стомаха. Той е арабин и се казва Мохамед Буси, алжирски поданик, тридесет и шест годишен, няма роднини в Швеция. Живее в нещо като пансионче на Нора Сташунсгатан. Изглежда, се е връщал от работа, от онова ресторантче на Васагатан, „Зигзаг“. Засега нямам какво повече да кажа за него.

— Арабия — рече Гунвалд Ларшон замислено. — Не беше ли там, дето се стреляха тъй ужасно?

— Политическите ти познания са потресаващи — заяде го Колберг. — Би трябвало да си подадеш документите за Десето.

— Казва се Отдел за държавна сигурност на Централното управление на полицията — поправи го Гунвалд Ларшон.

Рьон стана, изрови няколко снимки от купчината на масата и ги нареди една до друга.

— Този мъж не успяхме да идентифицираме — започна той. — Номер шест. Седеше от външната страна, непосредствено зад средните врати, и е бил улучен от шест куршума. В джобовете му имаше кибрит, цигари „Бил“, автобусен билет и хиляда осемстотин двадесет и пет крони в банкноти. Това е всичко.

— Много пари — отбеляза Меландер замислено.

Всички се наведоха над масата и разгледаха внимателно снимките с непознатия. Беше се свлякъл на седалката и полулежеше с увиснали встрани ръце и изпънат ляв крак върху пътеката. Отпред на палтото му бяха избили кървави петна. Лицето му просто липсваше.

— Ама че работа — изстена Гунвалд Ларшон. — Точно пък него. Дори майка му не би го разпознала.

Мартин Бек се беше върнал при скицата на стената и внимателно я разглеждаше. Сетне сложи лявата ръка над очите си и замислено рече:

— Питам се дали все пак не са били двама.

Всички вдигнаха очи към него.

— Какво двама? — пръв се обади Гунвалд Ларшон.

— Които са стреляли. Вижте само как кротко всички са седели по местата си. С изключение на тежко ранения, но пък той може и след това да е паднал от седалката.

— Двама ненормални. И то едновременно? — Гласът на Гунвалд Ларшон прозвуча скептично.

Колберг стана и отиде до Мартин Бек.

— Искаш да кажеш, че някой от тях би трябвало да успее да реагира, ако е бил само един? Може би си прав. Но той буквално ги е покосил на място. Всичко е станало твърде бързо и като си помислиш само, колко ненадейно…

— Ще продължаваме ли по списъка? Другото ще стане ясно, като узнаем дали оръжието е било само едно или повече.

— Да, разбира се — съгласи се Мартин Бек. — Продължавай, Ейнар.

— Номер седем е майстор Юхан Шелстрьом. Той е на една седалка с онзи неидентифицирания. На петдесет и две години, женен и живее на Карлбергсвеген осемдесет и девет. Жена му каза, че се е връщал от работилницата на Сибюлегатан, където останал да работи извънредно. Както виждате, нищо особено.

— Да, освен че на път за в къщи някой му натъпкал корема с олово — отбеляза Гунвалд Ларшон.

— До прозореца, точно пред средните врати, имаме Йоста Асаршон, номер осем. Четиридесет и две годишен. Главата му е наполовина отнесена. Живее на Теньергатан четиридесет, където са и кантората и предприятието му — фирма за износ и внос, която държал заедно с брат си. Жена му не можа да ни каже защо е пътувал с автобуса. Според нея е трябвало да бъде на някакво съюзно събрание на Нарвавеген.

— Аха — подметна Гунвалд Ларшон, — значи, кривнал от пътя.

— Да, не си далеч от истината. Някои неща говорят точно за това. В чантата му имаше бутилка уиски. „Джони Уокър“, черен етикет.

— Виж ти — млясна с наслада Колберг.

— И освен това е бил добре зареден с презервативи — продължи Рьон. — Във вътрешния му джоб имаше седем парчета. Плюс чекова книжка и над осемстотин крони в брой.

— Защо пък точно седем? — подхвърли Гунвалд Ларшон.

Вратата се отвори и Ек показа глава.

— Хамар поръча след четвърт час да сме при него. Оперативка. Значи, в единадесет без петнадесет.

И пак изчезна.

— О’кей, продължаваме — подкани Мартин Бек.

— Докъде бяхме стигнали?

— До мъжа със седемте презервативчета — отговори Гунвалд Ларшон.

— Има ли какво още да се каже за него? — попита Мартин Бек.

Рьон погледна надраскания си лист.

— Мисля, че не.

— Карай тогава нататък — подкани Мартин Бек и се настани зад бюрото на Гунвалд Ларшон.

— Две седалки пред Асаршон е седял номер девет, госпожа Хилдур Юхансон, шестдесет и осем годишна, вдовица, с адрес Нора Сташунсгатан сто и деветнадесет. Простреляна в рамото и през врата. Тя се е връщала от Вестманагатан. Там живее омъжената й дъщеря, на която гледала децата.

Рьон сгъна листа и го пъхна в джоба на сакото си.

— Това бяха всички — завърши той.

Гунвалд Ларшон въздъхна и събра снимките в девет равни купчинки.

Меландер остави лулата, измърмори нещо под носа си и отиде до тоалетната.

Колберг се залюля на стола си и заключи:

— И какво научихме от всичко това? Че през една най-обикновена вечер в един най-обикновен автобус девет души — най-обикновени хора, по необясними причини биват покосени с автомат. Като изключим неидентифицирания мъж, няма нито един, на който да спреш вниманието си.

— Има — възрази Мартин Бек. — Стенстрьом. Какво е правил в този автобус?

Настъпи мълчание.

Един час по-късно Хамар му постави съвсем същия въпрос.

Беше събрал специалната група, чиято единствена задача отсега нататък щеше да бъде разследването на убийството в автобуса. Групата се състоеше от седемнадесет опитни криминалисти начело с Хамар като ръководител. Мартин Бек и Колберг също влизаха в нея.

Разгледани бяха всички налични факти, направен бе анализ и се разпределиха задачите. Когато оперативката свърши и всички с изключение на Мартин Бек и Колберг напуснаха стаята, Хамар попита:

— Какво е правил Стенстрьом в автобуса?

— Не зная — отговори Мартин Бек.

— Като че ли никой не знае с какво се е занимавал в последно време, или може би греша?

Колберг разпери безпомощно ръце и вдигна рамене.

— Нямам понятие — опита се да отговори той. — Освен с текущите задачи, с друго какво?

— В последно време нямахме много работа — добави Мартин Бек, — та беше доста свободен. И с право, тъй като имаше много извънредни часове зад гърба си.

Хамар се позамисли, като барабанеше с пръсти по бюрото си. Сетне попита:

— Кой уведоми годеницата му?

— Меландер — отговори Колберг.

— Според мен трябва да поговорите с нея, и то колкото се може по-скоро. Не може тя да не знае с какво се е занимавал.

Направи пауза и продължи:

— Освен ако той…

Хамар замълча.

— Какво? — не се стърпя Мартин Бек.

— Освен ако не е имал нещо с онази сестра от автобуса, това ли искаш да кажеш?

Хамар мълчеше.

— Или нещо подобно, само че с друга — продължи мисълта си Колберг.

Хамар кимна.

— Трябва да проверите — заключи той.

[1] Болница в Стокхолм. — Б.пр. ↑

Х

Пред полицейското управление на Кунгсхолмсгатан стояха двама души, с една-единствена мечта — да можеха да се намират някъде другаде. Носеха фуражки и кожени якета с позлатени копчета. Отпред на гърдите им минаваше ремък, а на колана висяха кобур с пистолет и палка. Казваха се Кристиансон и Квант.

Към тях се приближи добре облечена възрастна дама и попита:

— Извинете, как мога да отида до Йернегатан?

— Не зная — отвърна й Квант. — Попитайте някой полицай. Впрочем ей там има един.

Дамата го погледна стъписана.

— Ние също не сме оттук — опита се да замаже положението Кристиансон.

Когато поеха нагоре по стъпалата, жената все още гледаше след тях.

— Как мислиш, защо ли ни викат? — загрижело попита Кристиансон.

— За свидетели, разбира се — уверено отвърна Квант. — Нали ние открихме автобуса.

— Прав си, но…

— Няма „но“, Кале, хайде влизай в асансьора.

На втория етаж се натъкнаха на Колберг. Той им кимна мрачно и разсеяно. После отвори някаква врата и рече:

— Гунвалд, дойдоха двамата от Солна.

— Кажи им да почакат — чу се глас отвътре.

— Чакайте — предаде Колберг и изчезна.

Бяха чакали двадесет минути, когато Квант се поразкърши и каза:

— Ама че гадост. Да висиш тук в свободното си време. А бях обещал на Сив да гледам децата, докато отиде на лекар.

— Да, вече ми каза — обади се Кристиансон отегчен.

— Казва, че се чувствувала нещо особено.

— Да, и това ми го каза — прекъсна го Кристиансон в същия тон.

— Сигурно пак ще ми трие сол на главата. Вече не мога да я разбера. От ден на ден става все по-ужасна, Шерщин също ли е станала тъй дебела в задника?

Кристиансон не отговори.

Шерщин беше жена му и той не обичаше да разговаря за нея.

Квант обаче не можеше да разбере това.

Пет минути по-късно вратата се отвори и Гунвалд Ларшон рече кратко:

— Влизайте.

Влязоха и седнаха.

Гунвалд Ларшон ги огледа критично.

— Е, седнете де.

— Че нали вече седнахме — глуповато отвърна Кристиансон.

Квант припряно му направи знак да мълчи. Подушваше неприятности.

Гунвалд Ларшон постоя за момент мълчалив, след това седна зад бюрото си, въздъхна тежко и започна:

— Откога сте полицаи?

— От осем години — отвърна Квант.

Гунвалд Ларшон посегна към някакъв лист пред себе си и се вгледа в текста.

— Можете ли да четете? — продължи той.

— Разбира се — отвърна Кристиансон, преди Квант да успее да го спре.

— Тогава четете.

И той бутна листа към тях.

— Разбирате ли какво пише там? Или трябва да ви го обяснявам допълнително?

Кристиансон поклати отрицателно глава.

— С удоволствие ще ви обясня — започна Гунвалд Ларшон. — Това е предварителен доклад от огледа на местопрестъплението. В него се казва, че двама души, носещи обувки номер четиридесет и шест, са оставили след себе си около сто стъпки из целия идиотски автобус, и на горния, и на долния етаж. Как мислите, кои ли ще са били тия?

Никой не отговори.

— За да ви стане още по-ясно, ще добавя, че преди малко разговарях с един от експертите на лабораторията. Според него там сякаш с часове се е разхождало стадо хипопотами. Той самият още се чуди как една тълпа от човешки същества, наброяваща само двама души, е могла за толкова кратко време да унищожи напълно почти всички следи.

Търпението на Квант взе да се изчерпва и той закова разярен поглед върху мъжа зад бюрото.

— Както е известно обаче, хипопотамите и другите животни не ходят въоръжени. — Гласът на Гунвалд Ларшон омекна. — Но странно, въпреки това някой е гърмял вътре, по-точно от предната стълба нагоре, със седем цяло и шестдесет и пет милиметров „Валтер“. Куршумът е рикоширал в покрива и е намерен в подплатата на една от седалките на горния етаж. Как мислите, кой ли е стрелял?

— Ние — отговори Кристиансон глухо. — Тоест аз.

— Ами, наистина ли? И по какво?

Кристиансон се почеса неловко по тила.

— По нищо.

— Изстрелът беше предупредителен — допълни Квант.

— Кого искахте да предупредите?

— Мислехме, че убиецът може да е още в автобуса и да се крие на втория етаж — обясни Квант.

— Е, и беше ли там?

— Не.

— Как разбрахте? Какво направихте след цялата тая канонада?

— Изкачихме се горе и проверихме — отговоря Кристиансон.

— Там нямаше никой — допълни Квант.

Гунвалд Ларшон впи зловещ поглед в двамата. После стовари ръка върху бюрото и изкрещя:

— Качили сте се и двамата! Как може такова слабоумие!?

— Но ние от различни страни — оправдаваше се Квант. — Аз по задната, а Кале по предната стълба.

— За да не би онзи горе да избяга — доуточни Кристиансон.

— По дяволите! Но горе не е имало никой! Единственото, което сте постигнали, е да унищожите до една всички следи в автобуса. А да не говорим за отвън! И защо сте отишли да тъпчете сред труповете? За да оклепате всичко още повече ли?

— Искахме да проверим дали няма някой жив. — Кристиансон запреглъща и пребледня.

— Да не вземеш пак да повръщаш — предупреди го Квант.

Вратата се отвори и в стаята влезе Мартин Бек. Кристиансон скочи веднага на крака, а миг след него и Квант.

Мартин Бек им кимна за поздрав и погледна въпросително Гунвалд Ларшон.

— Ти ли крещиш така? Каква полза има да се караш на момчетата?

— Има — отвърна той, — и то голяма.

— Голяма?

— Да, тия двама идиоти…

Тук той млъкна, за да потърси нещо по-любезно.

— Тези наши колеги са единствените свидетели, които имаме. Я ми кажете, вие двамата! Кога пристигнахте на местопрестъплението?

— Точно в единадесет и тринадесет — отговори Квант. — Засякох времето по хронометъра си.

— А аз в това време седях точно тук, където ме виждате — продължи Гунвалд Ларшон. — Бях извикан в единадесет и осемнадесет. Хайде да направим една малка сметка. Да кажем, че сте се туткали половин минута с радиото, после за петнадесет секунди централата се е свързала с мен, остават повече от четири минути. Какво сте правили в това време?

— Ами… — започна Квант.

— Да ви кажа ли. Търчали сте като бесни из автобуса, тъпкали сте в кръв и мозък и сте размествали телата. Цели четири минути.

— Не, наистина не виждам ползата… — започна Мартин Бек, но Гунвалд Ларшон го пресече.

— И още нещо. Да оставим настрана, че тия типове са използували четирите минути за унищожаване на всички следи, но те де факто са пристигнали там в единадесет и тринадесет, и то не сами, а ги е повикал, мъжът, който пръв откри автобуса. Така ли е?

— Да — обади се Квант глухо.

— Мъжът с кучето — добави Кристиансон.

— Точно така. Били са повикани от един човек, чието име въобще не са се погрижили да научат и когото може би никога нямаше да открием, ако днес той самият не си бе направил труда да дойде. Кога забелязахте мъжа с кучето?

— Ами… — замисли се Квант.

— Приблизително две минути преди да стигнем до автобуса — уточни Кристиансон и сведе поглед към върха на ботушите си.

— Точно така. Защото, както той каза, сте изгубили цяла минута в подмятания за кучето му. Вярно ли е?

— Да — промърмори Кристиансон.

— Значи, сте получили сигнала в около и десет или и единадесет… А на какво разстояние от автобуса ви спря мъжът?

— На около триста метра — отговори Квант.

— Да, правилно — погледна ги Гунвалд Ларшон пронизващо. — И тъй като мъжът е бил на седемдесет години и освен това е трябвало да влачи един болен дакел след себе си…

— Болен? — повтори Квант учуден.

— Да, болен — сопна се Гунвалд Ларшон. — Проклетото животно е имало дискова херния и почти не е можело да движи задните си крака.

— Най-после започвам да те разбирам — обади се Мартин Бек.

— Ами. Днес накарах мъжа отново да пробяга разстоянието. Заедно с кучето. Пробяга го три пъти, после кучето вече не можеше.

— Но това е било изтезание за него — възкликна Квант възбудено.

Мартин Бек му хвърли изненадан и едновременно заинтригуван поглед.

— Във всеки случай, двамата не успяха да го пробягат за по-малко от три минути, от което следва, че спрелият автобус е бил забелязан от мъжа най-късно в единадесет часа и седем минути. А ние сме почти сигурни, че убийството е извършено три или четири минути преди това.

— Откъде знаете? — почти едновременно възкликнаха Кристиансон и Квант.

— Това не ви засяга — отвърна им Гунвалд Ларшон пренебрежително.

— Часовникът на инспектор Стренстрьом — намеси се Мартин Бек. — Един от куршумите е минал през гръдния му кош и заседнал в дясната му китка, като избил короната на ръчния му часовник, „Омега Спийдмастер“. Според експертизата часовникът е спрял веднага. Стрелките показвали единадесет часа, три минути и тридесет и седем секунди.

Гунвалд Ларшон го погледна недоволно.

— Ние, които познавахме инспектор Стенстрьом, знаем, че той страшно много държеше на точното време — тъжно продължи Мартин Бек. — В това отношение беше фанатик. Искам да кажа, че часовникът му вървеше абсолютно точно. Продължавай, Гунвалд.

— Мъжът с кучето е вървял по Норбакагатан, идвайки от Карлбергсвеген. Всъщност автобусът го задминал в самото начало на улицата. Докато стигне до долу, изминали около пет минути. За същото разстояние на автобуса са били необходими около четиридесет и пет секунди. По пътя си не срещнал никого. Когато стигнал до ъгъла, видял автобусът да стои от другата страна на улицата.

— Да, и какво? — подхвърли Квант.

— Дръж си устата! — сопна му се Гунвалд Ларшон.

Квант подскочи и понечи да му отвърне, но като погледна Мартин Бек, се въздържа.

— Не видял, че стъклата са надупчени, впрочем нашите двама герои не са го забелязали, когато най-сетне довтасали там. Отворената предна врата обаче му направила впечатление. Помислил си, че е станала злополука и хукнал да търси помощ, като съвсем правилно изчислил, че по-бързо ще намери някого, ако стигне до крайната спирка, вместо да се връща назад по Норбакагатан. Затова тръгнал на югозапад по Нора Сташунсгатан.

— Защо? — попита Мартин Бек.

— Защото мислел, че на крайната спирка ще завари друг автобус. Но вместо това, за беда, се натъкнал на полицейска кола.

Ядният поглед на Гунвалд Ларшон унищожително прониза Кристиансон и Квант.

— Една патрулна кола от Солна, която се измъквала от района си, подобно на онуй, дето изпълзява, като вдигнеш някой камък. Я ми кажете, колко време се скатавахте на края на града?

— Три минути — отговори Квант.

— По-скоро четири или пет — поправи го Кристиансон, с което си заслужи недоволния му поглед.

— И не видяхте ли някой да минава оттам?

— Не, само мъжа с кучето — отвърна Кристиансон.

— Значи, престъпникът не е тръгнал нито на югозапад по Нора Сташунсгатан, нито на юг по Норбакагатан. И като изхождаме от факта, че не е побягнал и през гарата, остава само една възможност. По Нора Сташунсгатан, но в противоположна посока.

— А откъде… да сме сигурни, че не е побягнал през гарата? — недоумяваше Кристиансон.

— Защото само там не бяхте изпотъпкали всичко. Забравили бяхте да прескочите оградата, за да позяпате и там.

— О’кей, Гунвалд, ти постигна каквото искаше — обади се Мартин Бек. — Хубаво. Но както винаги, пак с цената на сума време, докато стигнеш до същност на въпроса.

При тези думи Кристиансон и Квант се поокуражиха и с облекчение се спогледаха съучастнически. Но Гунвалд Ларшон отново ги сряза:

— Ако имахте поне капка акъл в нещастните си чутури, щяхте да се качите в колата, да настигнете убиеца и да го хванете.

— Или пък сами да бъдем заклани — подметна Кристиансон мрачно.

— Само да го хвана тоя! Помнете ми думата, ще ви туря пред мен за прикритие! — изсъска Гунвалд Ларшон насреща им.

Квант погледна към часовника на стената и попита:

— Сега можем ли да си вървим? Жена ми…

— Да — троснато го прекъсна Гунвалд Ларшон. — Вървете по дяволите!

Сетне се обърна към Мартин Бек, като се стараеше да отбегне неговия изпълнен с укор поглед.

— Защо не помислиха малко?

— Някои хора просто загряват по-бавно — отвърна Мартин Бек любезно. — И това не се отнася само за полицаите.

XI

— Хайде мислете! — изстреля Гунвалд Ларшон и тръшна вратата зад себе си. — Точно в три часа Хамар ни иска на оперативка. След десет минути.

Мартин Бек, който тъкмо говореше по телефона, му хвърли недоволен поглед, а Колберг вдигна глава от листовете си и измърмори мрачно:

— Нищо ново не ни каза. Опитай сам да мислиш на гладен стомах и ще видиш колко е лесно.

Едно от малкото неща, които можеха да развалят настроението на Колберг, бе прескачането на обеда или вечерята. А в момента той не бе и закусвал, та здравата беше умърлушен. Освен това по доволния вид на Гунвалд Ларшон можа да разбере, че току-що си е хапнал някъде и тази мисъл още повече го угнетяваше.

— Къде си ходил? — попита го той подозрително.

Вместо да му отговори, Гунвалд Ларшон отиде и седна зад бюрото си. Колберг проследи движенията му с поглед.

— Какво си се разлютил толкова? — сопна се Мартин Бек и остави слушалката.

После стана, взе си бележките и отиде при Колберг.

— Обадиха се от лабораторията — обясни той. — Преброили са всичко на всичко шестдесет и осем празни гилзи.

— Какъв калибър? — попита Колберг.

— Както предполагахме. Девет милиметра. По всичко личи, че шестдесет и седем от тях са от едно и също оръжие.

— А шестдесет и осмата?

— Седем цяло и шестдесет и пет милиметров „Валтер“.

— Изстрелът на оня, Кристиансон, в покрива — констатира Колберг.

— Да, същият.

— Това означава, че убиецът е бил само един — заключи Гунвалд Ларшон.

— Точно така — потвърди Мартин Бек.

Отиде до скицата и драсна един кръст на пътеката до най-широката средна врата.

— Да — замислено рече Колберг. — Там, изглежда, е стоял.

— Сега разбирам…

— Какво? — не се стърпя Гунвалд Ларшон.

Мартин Бек не отговори.

— Какво искаше да кажеш? — подкани го Колберг. — Какво разбираш?

— Защо Стенстрьом не е успял да стреля — продължи мисълта си Мартин Бек.

Останалите го погледнаха учудено.

— Я остави това — махна с ръка Гунвалд Ларшон.

— Да, да, прави сте — отвърна замислено Мартин Бек и разтри челото си.

В този момент вратата широко се разтвори и в стаята нахълта Хамар, последван от Ек и един мъж от прокуратурата.

— Ще възпроизвеждаме — изкомандува той. — Спрете всички телефонни разговори. Готови ли сте?

Мартин Бек го погледна тъжно. Спомни си за Стенстрьом. Той обичаше да нахълтва по същия начин, съвсем изненадващо и почти винаги без да чука, което страшно дразнеше.

— Това какво е? — попита Гунвалд Ларшон. — Вечерните вестници ли?

— Позна — отвърна Хамар. — Страшно са окуражаващи. — Вдигна вестниците и ги огледа с враждебен поглед. Заглавията бяха големи и черни, но доста бедни откъм съдържание.

— Ще цитирам — каза Хамар — Това е престъплението на века, казва опитният следовател от стокхолмската криминална полиция Гунвалд Ларшон и добавя: — Най-ужасната гледка, която някога съм виждал в живота си. Две удивителни.

Гунвалд Ларшон се облегна в стола и недоволно сви вежди.

— Спокойно, не си само ти — кимна му Хамар. — Министърът на правосъдието също е направил изявление. Бурно надигащата се вълна от беззаконие и насилие трябва да бъде спряна. Полицията е хвърлила всички човешки и материални сили за незабавното залавяне на престъпника.

Тук той се огледа и добави:

— Ето ги, значи, силите.

Мартин Бек се изсекна.

— В разследването вече са включени стотици опитни криминалисти от цялата страна — продължи Хамар и посочи един от вестниците. — Това е най-голямата полицейска акция в историята на криминалистиката у нас.

Колберг въздъхна и се почеса по главата.

— Тия политици! — измърмори Хамар под носа си и захвърли вестниците на бюрото.

— Къде е Меландер?

— Говори с психолозите — отвърна Колберг.

— А Рьон?

— В болницата.

— Има ли нещо ново там?

Мартин Бек поклати отрицателно глава.

— Все още оперират.

— Е, хайде да възпроизведем — подкани Хамар.

Колберг взе един от листовете си.

— Приблизително в десет часа автобусът е потеглил от Белмансру — започна той.

— Приблизително?

— Да, защото цялото разписание се било объркало от безредиците на Страндвеген. Поради задръстеното движение и полицейските кордони автобусите са пътували бавно и понеже закъсненията станали големи, шофьорите получили нареждане да изоставят разписанието и да обръщат веднага щом стигнат крайните спирки.

— По радиото ли?

— Да. Същото нареждане било предадено и на водачите от четиридесет и седма линия малко след девет часа по служебния канал.

— Нататък.

— Изхождаме от факта, че някои хора са пропътували отделни участъци през града именно с този рейс. Но засега все още не сме установили връзка с нито един от тези свидетели.

— Ще дойдат — успокои го Хамар.

Посочи вестниците и добави:

— След всичко това.

— Часовникът на Стенстрьом бе спрял на единадесет часа три минути и тридесет и седем секунди — продължи Колберг монотонно. — Имаме основания да предполагаме, че това е моментът, в който са били дадени изстрелите.

— Кои? Първите или последните? — поиска да уточни Хамар.

— Първите — отвърна Мартин Бек.

Обърна се към скицата на стената и сложи десния си показалец върху прясно нарисувания кръст.

— Предполагаме, че онзи, който е стрелял, е стоял точно тук — обясни той. — На площадката пред изходните врати.

— По какво съдиш?

— Траекторията на куршумите. Положението на гилзите спрямо телата.

— Добре, продължавай.

— Предполагаме също, че убиецът е дал три откоса. Първият напред, отляво надясно, при което са били улучени всички, които са се намирали в предната част на автобуса, означените тук с номер едно, две, три, осем и девет. Единицата, това е шофьорът, а двойката — Стенстрьом.

— После?

— После се е завъртял, вероятно надясно, и дал следващия откос, срещу четиримата пътници в задната част на колата, пак отляво надясно, при което е убил номер пет, шест и седем, а номер четири ранил. Това е Шверин. Шверин лежеше по гръб на задната половина от пътеката. Предполагаме, че е седял на лявата седалка, успоредна на прозореца, и е успял да стане. Той ще да е последният, който е бил ударен.

— А третият откос?

— Даден е напред — отговори Мартин Бек. — Този път отдясно наляво.

— Оръжието трябва да е автомат.

— Да — потвърди Колберг. — Вероятно. Ако е от обикновения военен тип…

— Един момент — прекъсна го Хамар. — Колко време му е трябвало? Да стреля напред, да се завърти и пак да стреля, после отново да насочи оръжието напред и да изпразни пълнителя?

— Понеже не знаем още какъв вид оръжие е използува… — започна Колберг, но Гунвалд Ларшон го прекъсна.

— Около десет секунди.

— А как е излязъл от автобуса? — попита Хамар.

Мартин Бек кимна на Ек.

— Това е за теб. Моля.

Ек прекара пръсти през сребристобялата си коса, прокашля се и започна:

— Заварихме отворена само дясната половина от предната врата. Убиецът най-вероятно е слязъл оттам. За да я отвори обаче, е трябвало да измине цялата пътека до мястото на шофьора, да се пресегне над или покрай нещо и да бутне шалтера.

Тук той спря за момент, извади очилата си и след като ги почисти с носната си кърпа, отиде до стената.

— Накарах да ми увеличат две таблици с инструкциите — продължи Ек. — На горната се вижда цялото командно табло, а на другата само копчето за предните врати. С номер петнадесет на първата фигура е означен шалтерът за вратите, а с номер осемнадесет — ключът за отваряне и затваряне. Той стои вляво пред кормилото, под диагонал от страничното стъкло и както виждате от втората фигура, има пет положения.

— Нищо не мога да загрея — оплака се Гунвалд Ларшон.

— Когато стои хоризонтално, тоест в положение едно, двете врати са затворени — продължи Ек невъзмутимо. — При две, една степен по-горе, се отваря дясната от предните врати, а при три, две степени по-горе, се отварят и двете. Надолу копчето също има две положения, а именно четири и пет. При първото от тях се отваря лявата предна врата, а при второто — пак двете.

— Давай, моля те, заключението — каза Хамар.

— Накратко — продължи Ек, — въпросното лице трябва да е изминало разстоянието от първоначалното си място при изходните врати по пътеката напред до мястото на водача, пресегнало се е над шофьора, който лежал прострян върху кормилото, и завъртяло ключа на „две“. Така е отворило дясната предна врата. Същата, която заварили полицаите от първата кола.

Мартин Бек подхвана нататък.

— Всъщност има данни, че последните изстрели са били дадени в движение, докато стрелящият се е придвижвал напред по пътеката, наляво. Един от тях сигурно е улучил Стенстрьом.

— Сякаш е атакувал — мрачно отбеляза Гунвалд Ларшон. — И то в разгънат строй.

— Гунвалд Ларшон току-що съвсем правилно отбеляза, че нищо не е разбрал — каза Хамар сухо. — Дотук всичко говори, че този, който е стрелял, добре е познавал автобуса и неговото командно табло.

— Или поне е знаел да се оправя с вратите — педантично допълни Ек.

В стаята настъпи тишина, Хамар размишляваше усилено.

— Искате да кажете — продължи той след малко, — че някой изведнъж е застанал в средата на автобуса, застрелял всички и сетне просто си тръгнал? Без някой да успее да реагира? И без да го забележи шофьорът в огледалото си?

— Не — възрази Колберг, — не съвсем.

— А какво тогава?

— Че някой от горния етаж е слязъл по задната стълба с приготвен автомат — обясни Мартин Бек.

— Някой, който за известно време е останал горе сам — добави Колберг. — И е изчаквал най-удобния момент.

— Как разбира шофьорът на автобуса дали има някой на горния етаж? — запита Хамар.

Всички с надежда погледнаха Ек, който отново се прокашля и обясни:

— В стълбите има вградени фотоклетки, които от своя страна задвижват брояч на командното табло. За всеки пътник, който се изкачи по предната стълба, броячът прибавя по една единица. Така шофьорът винаги знае колко хора има горе.

— А когато бе открит автобусът, броячът показваше нула?

— Да.

Хамар помълча няколко секунди и рече:

— Не, не излиза.

— Кое? — учуди се Мартин Бек.

— Възпроизвеждането.

— Защо да не излиза? — на свой ред попита Колберг.

— Всичко изглежда твърде премислено. Един ненормален убиец не действува с такава прецизност.

— Защо пък не — намеси се Гунвалд Ларшон. — Онзи, лудият, в Америка, дето миналото лято застрелял над тридесет човека от една кула, дяволски добре планирал всичко. Дори си имал и храна.

— Да — намеси се Хамар, — но едно нещо не предвидил.

— Какво?

Този път отговори Мартин Бек.

— Как после да избяга.

XII

Седем часа по-късно часовникът показваше десет вечерта, а Мартин Бек и Колберг все още бяха в управлението на полицията на Кунгсхолмсгатан.

Навън вече бе мръкнало и не валеше.

Общо взето, нямаше нищо ново. Казано на официален език, разследването продължаваше усилено.

Умиращият в Каролинската болница продължаваше да бере душа.

През изминалия следобед бяха се обадили двадесетина отзивчиви свидетели. Оказа се, че деветнадесет от тях са пътували с други автобуси.

Единственият останал свидетел беше осемнадесетгодишно момиче, което се качило при Нюбруплан и пропътувало две спирки до площад Серьелстор, където се прехвърлило в метрото. Тя каза, че заедно с нея от автобуса слезли много пътници, което изглеждаше правдоподобно. Успя да разпознае шофьора, но с това се изчерпаха и показанията й.

Колберг сновеше нервно нагоре-надолу и току поглеждаше към вратата, сякаш очакваше някой да я отвори и да се втурне в стаята.

Мартин Бек стоеше, сключил ръце на гърба пред скицата на стената, и бавно се поклащаше напред-назад. Беше придобил този досаден навик още много отдавна, в годините, когато обикаляше като обикновен патрул, и така и не успя да се отучи.

Бяха преметнали саката си на столовете и стояха с навити ръкави, а Колберг дори бе захвърлил и вратовръзката си на бюрото. И макар че в стаята не беше особено топло, на лицето и под мишниците му избиваше пот. Мартин Бек продължително и шумно се изкашля, подпря замислено брада и продължи да разглежда скиците.

Колберг се спря, погледна го критично и констатира:

— Кашлицата ти е ужасна.

— А ти от ден на ден все повече заприличваш на Инга.

Точно тогава Хамар отвори със замах и влезе.

— Къде са Ларшон и Меландер?

— Отидоха си.

— А Рьон?

— В болницата.

— А, да. Нещо ново оттам?

Колберг поклати глава.

— Утре ставате повече.

— Повече?

— Попълнение. Отвън.

Хамар направи кратка пауза. Сетне продължи многозначително:

— Сметнаха го за необходимо.

Мартин Бек дълго и грижливо се секна.

— Кой? — пожела да узнае Колберг. — Или може би трябваше да кажа „кои“?

— Утре от Малмьо ще дойде един на име Монсон. Познавате ли го?

— Виждал съм го — обади се Мартин Бек доста равнодушно.

— Аз също — добави и Колберг.

— Опитват се да ни отпуснат и Гунар Алберг от Мутала.

— Той е о’кей — рече Колберг уморено.

— Повече не зная — завърши Хамар. — Говореха и за някакъв от Сундсвал, но кой — не зная.

— Аха — кимна Мартин Бек.

— Ако, разбира се, вие дотогава не свършите — добави Хамар мрачно.

— Да, да — обади се Колберг.

— Фактите показват, че…

Тук Хамар прекъсна мисълта си и погледна въпросително Мартин Бек.

— Какво ти е?

— Хрема.

Хамар продължи да го оглежда. Колберг проследи погледа му и каза, за да го отклони:

— Фактите като че ли сочат, че вчера вечерта някой е застрелял девет човека в един автобус и че въпросният се е отклонил от световноизвестната схема на сензационните масови убийства, като не е оставил нито характерни следи, нито пък се е оставил да го хванат. Той, разбира се, може и да се е самоубил, но това ние не знаем. Разполагаме с две веществени доказателства. Куршумите и гилзите, които евентуално биха ни помогнали да открием оръжието на престъпника, също и мъжът в болницата, който би могъл да дойде в съзнание и да ни каже кой е стрелял. Той не може да не е видял убиеца, тъй като е седял отзад в автобуса.

— Хм — почти се съгласи Хамар.

— Не е кой знае колко — обади се Колберг. — Особено пък ако и този Шверин вземе, че умре или се окаже, че е изгубил паметта си. Много тежко е ранен, А що се отнася до нас — ние не знаем нито мотивите, нито пък имаме някакви свидетели, които да ни помогнат.

— Може пък да се появят — реши Хамар. — А за мотивите няма какво да си блъскаме главите. Масовите убийци са психопати и причините за техните действия често са елемент от картината на болестта им.

— Тъй ли било — рече Колберг. — Меландер е по научните консултации и някой ден сигурно ще ни представи паметните си бележки.

— Най-добрият ни шанс е… — рече Хамар и погледна часовника.

— Теоретичният подход — допълни мисълта му Колберг.

— Точно така. В девет десети от случаите това води до престъпника. Но няма смисъл да стоите до късно, без да има полза. По-добре се наспете, утре да сте бодри. Лека нощ!

Той излезе и в стаята настъпи тишина. След няколко секунди Колберг въздъхна и каза:

— Какво ти е наистина?

Мартин Бек не отговори.

— Стенстрьом?

Колберг поклати замислено глава и рече философски:

— Като си помисля само как съм го хокал. Толкова години. И да вземат да го застрелят.

— Ти помниш ли го този Монсон? — прекъсна го Мартин Бек.

Колберг кимна.

— Онзи с клечките за зъби, нали? — отвърна той. — Не вярвам в тия големи работни групи. По-добре би било да работим сами. Ти и аз, и Меландер.

— Е, Алберг все пак го бива.

— О, да, без съмнение — потвърди Колберг. — Но я ми кажи, колко убийства е имал там в Мутала през последните десет години?

— Едно.

— Ето, виждаш ли. И освен това не ми харесва начина, по който Хамар ни обсипва с готови фрази и неща, дето всеки ги знае. Теоретичен подход, психопати, елемент от картината на болестта, попълнение. По дяволите.

За миг в стаята отново стана тихо. После Мартин Бек погледна Колберг и рече:

— Е?

— Какво „е“?

— Какво е правил Стенстрьом в този автобус?

— Прав си — рече Колберг. — Какво, по дяволите, с търсил там? Може би заради онова момиче. Сестрата?

— Щеше ли да е въоръжен, ако излиза с момиче?

— Кой знае. Може би, за да изглежда по-мъжествен?

— Сам знаеш, че не беше такъв — отхвърли мисълта Мартин Бек.

— Е, във всеки случай често го носеше със себе си. Поне по-често от теб. А от мен да не говорим.

— Да, когато бе на служба.

— Аз го срещах само служебно — рече Колберг сухо.

— Аз също. Но факт е, че той е бил един от първите, които са умрели в този проклет автобус. И все пак е успял да разкопчее две копчета на палтото си и да извади пистолета.

— Което говори, че още преди това го е разкопчал — добави Колберг замислено. — И още нещо.

— Да?

— Днес при възпроизвеждането Хамар каза нещо интересно.

— Да — спомни си веднага Мартин Бек. — Каза, че било невъзможно. Един ненормален убиец да замисли всичко с такава прецизност.

— Мислиш ли, че е прав?

— Да, по принцип.

— Тоест?

— Че който е стрелял, хич не е бил ненормален. Или по-точно казано, не го е извършил, за да предизвика сензация.

Колберг избърса потта от челото си и замислено се вгледа в сгънатата носна кърпа.

— Господин Ларшон каза… — започна той.

— Гунвалд ли?

— Да, същият. Преди да си отиде, за да се дезодорира под мишниците, негова милост заяви, че нищо не загрява. Той например се питаше защо идиотът не се е самоубил или останал, за да го хванат.

— Мисля, че подценяваш Гунвалд — заяви Мартин Бек.

— Наистина ли?

Колберг раздразнено вдигна рамене.

— По дяволите — изруга той. — Всичко това са глупости. Никой не се и съмнява, че убийството е масово, а убиецът — ненормален. И от всичко казано следва, че сега той може да си е у дома пред телевизора и да се наслаждава на ефекта, който е постигнал. Пък нищо чудно и да се е самоубил. А че Стенстрьом е бил въоръжен, още нищо не означава, тъй като не познаваме навиците му. Вероятно е бил с онази сестра или пък е отивал при някоя проститутка или приятел. Пък може и да се е скарал с гаджето си или с майка си, та затова нещастникът да се е качил в автобуса. За кино е било късно, а другаде е нямал къде да отиде.

— Това все пак бихме могли да го узнаем — реши Мартин Бек.

— Да. Утре. Но има едно нещо, което можем да сторим още сега. Преди някой да ни е изпреварил.

— Да прегледаме бюрото му във Вестберя — предложи Мартин Бек.

— Логиката ти е завидна — не без възхищение заяви Колберг.

Пъхна вратовръзката в джоба на панталона си и започна да навлича сакото.

Вятърът беше утихнал, но мъглата и нощният мраз вече тегнеха над дърветата, улиците и покривите на къщите. Колберг с мъка следваше шосето пред себе си и тихо проклинаше всеки път, когато колата му занасяше на завоите. През целия път до управлението на полицията във Вестберя си размениха само две изречения. Колберг попита:

— Масовите убийци рецидивисти ли са?

А Мартин Бек му отговори:

— Най-често, но далеч невинаги.

Сградата във Вестберя стоеше тиха и пуста. Мълчаливо прекосиха коридора и изкачиха стълбите. Горе на втория етаж нагласиха цифровия код върху кръглия номератор до стъклените врати и продължиха до кабинета на Стенстрьом.

За момент Колберг се подвоуми, но после седна зад бюрото и провери чекмеджетата. Не бяха заключени.

Стаята беше чиста и подредена, но съвсем безлична. На бюрото си Стенстрьом нямаше дори снимка на годеницата си.

Затова пък в кутията за моливи имаше две негови снимки. Мартин Бек знаеше защо. За пръв път от доста години насам Стенстрьом бе успял да се освободи за Коледа и Нова година. Запазил беше вече и места в един чартърен самолет за Канарските острови. А снимките си бе направил, защото му трябваше нов паспорт.

Късмет, помисли си Мартин Бек, като гледаше снимките, съвсем нови и по-хубави от онези, дето бе видял по вестниците.

Стенстрьом изглеждаше по-млад за своите двадесет и девет години. Имаше открит, светъл поглед и сресани назад кестеняви коси, които и тук, на снимката, си оставаха малко разчорлени.

В началото някои колеги го смятаха за наивен и не особено интелигентен, в това число и Колберг, който постоянно го дразнеше със своите подигравки и пренебрежителен тон. Но само в началото. Мартин Бек си спомняше как веднъж, още в старата сграда на полицията в Кристинеберг, говориха с Колберг за това. Беше го попитал:

— Защо непрекъснато се заяждаш с момчето?

А Колберг му отговори:

— За да пречупя тая негова изкуствена самоувереност и да му дам възможност да си изгради нова, та полека-лека от него да стане добър полицай. За да се научи да чука, когато влиза.

Възможно беше Колберг да е прав. Във всеки случай, Стенстрьом се разви с годините. И макар че никога не се научи да чука, от него излезе добър полицай, прилежен, трудолюбив и доста точен в преценките си. Погледнат отстрани, беше като реклама за полицията: приятен външен вид, любезен, добре трениран, добър спортист. Можеха даже да го използуват в обявите за набиране на кадри, което далеч не се отнасяше за някои други колеги. Примерно за Колберг, с неговата арогантност и разплуто шкембе. Или Меландер, този стоик, който с външния си вид всячески потвърждаваше тезата, че най-заспалите често стават и най-добри полицаи. Или пък Рьон, с червения си нос, посредствен във всяко едно отношение. Или Гунвалд Ларшон, който с огромното си туловище и втренчен поглед можеше да изкара акъла на всеки, и дори се гордееше с това.

Впрочем и той самият не правеше изключение — вечно подсмърчащият Мартин Бек. Какво бе видял вчера вечерта в огледалото? Висок, печален мъж, със слабо лице и широко чело, яка челюст и унили сивосини очи.

А Стенстрьом освен това знаеше и неща, които бяха от голяма полза за всички им.

Мартин Бек мислеше за всичко това, докато разглеждаше предметите, които Колберг систематично вадеше от чекмеджетата и нареждаше на бюрото.

Сетне обаче хладнокръвно прерови в паметта си всичко онова, което знаеше за човека, носил някога името Оке Стенстрьом. Чувствата, които още малко и щяха да го завладеят, докато слушаше изтърканите фрази на Хамар в стаята на Кунгсхолмсгатан, изчезнаха. Мигът отлетя и никога вече нямаше да се върне.

Откакто свали униформата и я продаде на един стар приятел от полицейското училище, Стенстрьом бе работил под негово ръководство. Отначало в Кристинеберг в тогавашния отдел по разследване на убийствата към държавната полиция; основната им задача беше да оказват съдействие на изпадналите в затруднение по-малки областни полицейски органи.

После полицията като цяло премина към държавата, това стана в края на 1964 година, и постепенно се пренесоха тук във Вестберя.

През всички тези години Колберг на няколко пъти го изпращаха да работи другаде, а Меландер бе преместен по собствено желание, но Стенстрьом през цялото време остана с него. Мартин Бек го познаваше повече от пет години и вече не помнеше колко разследвания бяха минали през ръцете им. За тези години Стенстрьом усвои всичко, което знаеше за практическата работа, а то не беше малко. Възмъжа, почти превъзмогна своята срамежливост и стана по-уверен в себе си, прости се с детската си стая в родния дом и след време се събра да живее с една жена. Завинаги, както сам твърдеше. Малко преди това беше починал баща му и майка му се завърна да живее във Вестмапланд.

Мартин Бек би трябвало да го познава най-добре.

Но, странно, не знаеше много за него. Е, да, разполагаше наистина с някои по-важни данни за живота му и си бе съставил една обща може би все пак правдива представа за характера му, неговите положителни и отрицателни страни като полицай, но какво повече можеше да се каже.

Добро момче. Амбициозен, упорит и доста умен, паметлив. От друга страна, леко срамежлив и все още малко наивен, никакво остроумие и въобще — липса на хумор. Но то си беше всеобщо явление.

Може би е имал комплекси.

Пред Колберг, който непрекъснато обсипваше другите с литературни цитати и философски мъдрости. Пред Гунвалд Ларшон, който веднъж за петнадесет секунди с ритник разби една заключена врата и свали в безсъзнание някакъв ненормален убиец с брадва в ръка, докато Стенстрьом само на два метра от него още умуваше какво да прави. Пред Меландер, комуто и лицето не трепваше и който никога не забравяше нещо, което бе видял, прочел или чул.

Че кой ли нямаше да получи комплекси от тях?

Защо знаеше толкова малко? Може би не е бил достатъчно наблюдателен? Или пък нямаше какво толкова да се знае?

Мартин Бек ровеше с пръсти в косите си и разглеждаше вещите, които Колберг нареди върху бюрото.

В известна степен Стенстрьом си беше педант, примерно по отношение на часовника, който винаги трябваше да е точен до секунда. Това личеше и сега по безупречно подреденото му бюро.

Листове, листове и пак листове. Копия от доклади, бележки, съдебни протоколи, инструкции, извлечения от закони. Всичко грижливо събрано и подредено.

Единствените по-лични вещи бяха един кибрит и неразпечатано пакетче с дъвка. И понеже Стенстрьом нито пушеше, нито пък кой знае колко обичаше дъвка, то вероятно ги е държал, за да има какво да предложи на хората, дошли на разпит или просто на приказки.

Колберг въздъхна дълбоко.

— Ако аз бях седял тогава в автобуса, сега вие със Стенстрьом щяхте да се ровите из моето бюро и задачата ви щеше да е къде-къде по-трудна. И вероятно щяхте да откриете нещо, което да опетни паметта ми.

Мартин Бек горе-долу можеше да си представи какво представляват чекмеджетата му, но се въздържа да отговори.

— Това тук не може да опетни ничия памет — забеляза Колберг.

Мартин Бек и сега не отговори. Преглеждаха внимателно книжата, работеха бързо и мълчаливо. Нямаше нищо, което да не могат да разпознаят или отнесат към определено събитие. Всички бележки и документи имаха връзка с разследванията, в които бе участвувал Стенстрьом, и с които те добре бяха запознати.

Остана им да прегледат само един голям кафяв плик. Запечатан и доста обемист.

— Какво мислиш, че може да е това? — попита Колберг.

— Отвори и виж.

Колберг повъртя плика в ръцете си.

— Изглежда, нарочно го е залепил така здраво. Виж тези лепенки.

Сетне вдигна рамене, взе от поставката на бюрото ножа за писма и без да му мисли повече, разкъса плика.

— Охо — възкликна Колберг, като видя съдържанието. — Не знаех, че Стенстрьом бил фотограф.

Прегледа набързо купчината снимки и ги разстла на бюрото пред себе си.

— Но допусках, че е имал такива интереси.

— Това е годеницата му — обясни Мартин Бек спокойно.

— Да, виждам. Но кой да предположи у него такива наклонности.

Мартин Бек погледна снимките. Стори го добросъвестно и с онова неприятно чувство, което изпитваше винаги когато малко или повече трябваше да се набърква в моменти от личния живот на другите. Това чувство го обземаше винаги спонтанно, беше в кръвта му, и дори след двадесет и три годишна служба в полицията не бе успял да го превъзмогне.

Колберг не страдаше от подобни скрупули, а беше и чувствена натура.

— Че тя била дяволски хубава! — възкликна той възхитен, като наблягаше на всяка дума.

Продължи да разглежда снимките.

— И на ръце можела да стои — забеляза той. — Не съм и предполагал, че може да изглежда тъй.

— Нали си я виждал?

— Да, но облечена. Сега всичко изглежда съвсем другояче.

Колберг имаше право, но Мартин Бек предпочете да сменят темата и затова рече:

— Утре ще я видиш пак.

— Да — отвърна Колберг мрачно. — Няма да е леко.

Събра снимките и като ги постави отново в плика, предложи:

— Хайде да си ходим. Ще те закарам до вас.

Загасиха лампата и тръгнаха. Долу в колата Мартин Бек попита:

— Впрочем как те повикаха вчера на Нора Сташунсгатан? Когато те потърсих, Гун не можа да ми каже нищо, а ти пристигна там къде-къде по-рано от мен.

— Съвсем случайно. Когато се разделихме, аз тръгвах към града. На моста Сканстул ме срещнаха двама от нашите в една кола. Тъкмо бяха получили съобщението по радиотелефона, та ме закараха право там. Бях един от първите.

Замълчаха и дълго време никой не каза нищо. После Колберг замислено се обади.

— Как мислиш, за какво ли са му били снимките?

— За да ги гледа — отвърна Мартин Бек кратко.

— Е, да, разбира се. Но все пак…

XIII

В сряда сутринта, преди да излезе от къщи, Мартин Бек се обади на Колберг по телефона. Разговорът беше кратък.

— Колберг?

— Здравей. Мартин е. Тръгвам.

— О’кей.

Когато метрото навлизаше в станцията на Шермарбринк, Колберг вече чакаше на перона. По навик се качваха винаги в последния вагон и често се случваше да пътуват заедно до града, дори и когато не се бяха уговорили предварително.

Слязоха на площад Медборярплатстен и се изкачиха на Фолкунгагатан. Часът беше девет и двадесет и тук-таме бледите слънчеви лъчи се прокрадваха през облаците. Вдигнаха яки, за да се предпазят от ледения вятър и поеха на изток по Фолкунгагатан.

Когато свърнаха по Йостьотагатан, Колберг попита?

— Да знаеш нещо за онова момче в болницата? Шверин?

— Да, обадих се сутринта. Операциите за сега са сполучливи, в смисъл, че още е жив. Но продължава да е в безсъзнание и лекарите не могат да кажат нищо със сигурност, преди да дойде в съзнание.

— А ще дойде ли?

Мартин Бек сви рамене.

— Не се знае. Но да се надяваме.

— Питам се, кога вестниците ще го надушат и него?

— От болницата обещаха да мълчат — успокои го Мартин Бек.

— Не се съмнявам — рече Колберг. — Но нали ги знаеш журналистите, къде ли не се пъхат.

Продължиха по Шйерхувсгатан, докато стигнаха до номер осемнадесет.

На табелката във входа бе изписано ТОРЕЛ, но на втория етаж имаше и картичка с името ОКЕ СТЕНСТРЬОМ, написано с черен туш.

Момичето, което им отвори, беше дребно на ръст. Мартин Бек по навик определи височината. Сто и шестдесет сантиметра.

— Влезте и се съблечете — покани ги тя и затвори вратата подире им.

Гласът й беше плътен и малко дрезгав.

Оса Торел беше облечена в тесни черни панталони и плетен поло-пуловер с цвят на метличина. На краката си носеше дебели, сиви вълнени чорапи, сигурно на Стенстрьом, защото й бяха твърде големи. Имаше кафяви очи и тъмна, много късо подстригана коса. Лицето и бе ъгловато и не можеше да се нарече нито мило, мито красиво, а по-скоро интересно и привлекателно. Беше стройна, с тесни рамене и бедра и малки гърди.

Мълчаливо изчака, докато Мартин Бек и Колберг свалиха шапките си до старата шапка на Стенстрьом и окачиха палтата си на закачалката. После ги въведе в апартамента.

Стаята, чиито два прозореца гледаха към улицата, бе наредена уютно и с вкус. До едната стена стоеше огромна библиотека, явно ръчна изработка. Освен нея и високия кожен фотьойл мебелировката изглеждаше твърде нова. Дебел, яркочервен тъкан килим почти изцяло покриваше пода. Съвсем същия червен нюанс имаха и леките вълнени пердета.

Стените на стаята бяха начупени, а тесният проход в дъното водеше към кухнята. През една; отворена врата в коридора се виждаше другата стая на апартамента. Кухнята и спалнята гледаха към двора.

Оса Торел седна в коженото кресло, като подгъна крака под себе си. Посочи им двете леки кресла и Мартин Бек и Колберг също седнаха. Пепелникът върху ниската масичка между тях и жената бе препълнен с фасове.

— Много ни е неприятно, че ви безпокоим — започна Мартин Бек. — Но разбирате ли, важно беше да разговаряме с вас колкото се може по-скоро.

Оса Торел не отговори веднага. Взе от ръба на пепелника цигарата, която още димеше, и смукна дълбоко. Ръката й леко потрепваше, а под очите й имаше тъмни сенки.

— Да, разбирам ви — отвърна тя. — Добре е, че дойдохте. Не съм мърдала оттук, откакто… да, откакто научих… седя и се мъча да проумея… мъча се да осъзная, че е истина…

— Госпожице Торел — прекъсна я Колберг. — Нямате ли някой, който да дойде при вас?

Тя поклати глава.

— Не. Пък и не искам никого.

— Родителите ви?

Тя отново поклати глава.

— Мама умря миналата година, а татко от двадесет години е мъртъв.

Мартин Бек се наведе напред и я погледна изпитателно.

— Успяхте ли поне да поспите?

— Не зная. Тези, които бяха тук… вчера ми дадоха няколко хапчета и сигурно съм спала малко. Не е толкова важно. Все ще се оправя някак.

Тя натисна цигарата в пепелника и промълви със сведен поглед:

— Само трябва да се помъча да свикна с мисълта, че той е мъртъв. Може би ще ми трябва време.

Нито Мартин Бек, нито Колберг знаеха какво да кажат в този момент. Мартин Бек изведнъж почувствува спарения и душен въздух. В стаята настъпи тягостно мълчание.

Най-после Колберг се прокашля и с гробовен глас попита:

— Госпожице Торел, ще имате ли нещо против, ако ви зададем няколко въпроса за Стен… за Оке?

Оса Торел бавно вдигна клепачи. В миг очите й просветнаха и тя се усмихна.

— Да не би да искате да се обръщам към вас официално? Би трябвало да ми викате Оса, защото смятам да ви говоря на ти. Мога да кажа, че ви познавам доста добре.

Погледна ги с насмешка и добави:

— Покрай Оке. Ние с него се виждахме отдавна. Живеем тук от доста години.

„Сякаш сме от някое погребално бюро, помисли си Мартин Бек. Я да се стегнем, момичето е о’кей.“

— И ние сме чували за теб — рече Колберг със значително облекчение.

Оса стана и отвори прозореца. После взе пепелника и го занесе в кухнята. Усмивката бе изчезнала от лицето й и то отново придоби сериозен израз. Върна се с друг пепелник и пак седна.

— Разкажете ми как стана всичко — помоли тя. — И какво всъщност стана. Вчера не ми казаха много, а не искам да чета вестниците.

Мартин Бек запали една „Флорида“.

— Окей — съгласи се той и започна.

През цялото време докато говореше, Оса го гледаше с притаен дъх. Той изпусна някои неща, но, общо взето, й разказа всичко, което знаеше. Когато свърши, Оса попита:

— Къде е отивал Оке? И защо въобще е пътувал в този автобус?

Колберг погледна безпомощно към Мартин Бек и отвърна:

— Точно това се надявахме да чуем от теб.

Оса Торел поклати глава.

— Нямам понятие.

— Да знаеш какво е правил същия ден? — попита Мартин Бек.

Тя го погледна учудено.

— Че вие не знаете ли? Нали цял ден беше на работа. Би трябвало вие да знаете какво е правил.

Мартин Бек се подвоуми, преди да й отговори.

— За последен път жив го видях в петък сутринта. Беше дошъл за малко при мен.

Тя стана и направи няколко крачки из стаята. После спря и се обърна.

— Но той беше на работа и в събота, и в понеделник. В понеделник сутринта излязохме заедно от къщи. Ами ти в понеделник не си ли го виждал? — попита тя и впери очи в Колберг, но той поклати глава, като се мъчеше да си спомни.

— Каза ли, че ще ходи във Вестберя? — попита той. — Или на Кунгсхолмсгатан?

Оса се позамисли.

— Не, не каза такова нещо — отвърна тя. — Сега като че ли разбирам. Имал е някаква работа в града.

— Казваш, че е работил и в събота? — попита Мартин Бек.

Тя кимна.

— Да, но не през целия ден. Сутринта излязохме заедно. Работното ми време свърши в един и веднага се прибрах. Малко след мен си дойде и Оке. Беше напазарувал. В неделя бе свободен и прекарахме целия ден заедно.

Тя седна отново в креслото, притегли коленете си и ги обхвана с ръце, като нервно захапа долната си устна.

— Не ти ли е казвал с какво се занимава? — продължи Колберг.

Оса поклати глава.

— Нямаше ли навик да ти говори за работата си? — попита Мартин Бек.

— О, да. Ние си разказвахме всичко. Но в последно време той се промени. Не приказваше за последната си работа. Виждаше ми се странно, защото обикновено разговаряхме за отделните случаи особено когато бяха сложни и заплетени. Но може би не е трябвало да…

Тя се спря и повиши глас.

— Впрочем защо питате мен? Нали вие му бяхте началници. Ако се опитвате да узнаете дали не ми е издавал разни полицейски тайни, мога направо да ви кажа, че не е. Абсолютно нищо не ми е казвал за работата си през последните три седмици.

— То е, защото не е имал нищо интересно да разказва — успокоително рече Колберг. — Последните три седмици не се случиха никакви особени събития и ние наистина нямахме много работа.

Оса Торел го изгледа учудено.

— Как така? Та Оке беше страшно зает. В последно време дори работеше денонощно.

XIV

Рьон погледна часовника си и се прозя.

После хвърли око към леглото и бинтования до неузнаваемост човек, който лежеше в него. Сетне погледът му обходи сложната апаратура, явно необходима, за да се поддържа животът на ранения, и се спря на наперената, попрехвърлила вече годините сестра, която проверяваше дали всичко си е на мястото. В момента сменяше банките с кръв на системата. Движенията й бяха бързи и точни, а начинът, по който извършваше различните операции, говореше за дългогодишен опит.

Рьон въздъхна и отново се прозя под маската си.

Сестрата веднага го усети и му хвърли бърз недоволен поглед.

Вече твърде много часове бе прекарал в тази стерилна изолационна с нейните бели стени и хладно осветление или в коридора пред операционната, поклащайки се напред-назад.

При това прекара повечето от времето в компанията на една личност на име Улхолм, която никога досега не бе срещал и който се оказа не друго, а цивилно облечен първи помощник от полицията.

Рьон не спадаше към големите дарования на времето си, а и не претендираше да е кой знае какво. Беше доволен от себе си и своя живот, в който всичко, общо взето, беше на мястото си. И точно тези му качества го правеха полезен, та дори и добър полицай. Гледаше на нещата просто и естествено и нямаше склонност да създава несъществуващи проблеми и трудности.

Обичаше повечето хора, а и те от своя страна го обичаха.

Но въпреки простодушието му Улхолм му се видя едно недоволно и бъбриво чудовище.

Улхолм мърмореше против всичко и всички. Като се започнеше от заплатата, което не е за чудене — била ниска, и се стигнеше до директора на полицията, който не пипал достатъчно твърдо.

Възмущаваше се, че децата не се учат на добро в училище и че дисциплината в полицията била слаба.

Особено настървен беше срещу три категории хора, които никога досега не бяха създавали на Рьон нито грижи, нито главоболия, а именно чужденците, младежта и социалистите.

Според Улхолм беше скандално полицай да ходи с брада.

— Най-много мустаци — казваше той, — но и за това може да се поспори. Разбираш какво искам да кажа, нали?

Той смяташе, че от тридесетте години насам в обществото липсва истински ред.

Рязко увеличената престъпност и насилие приписваше на факта, че полицаите нямат истинска военна школовка и че вече не носят саби.

Въвеждането на дясно движение по пътищата било скандална грешка, която още повече влошавала положението в това и без друго вече недисциплинирано и морално пропаднало общество.

— И освен това увеличава разврата. Разбираш какво искам да кажа, нали?

— А? — сепна се Рьон.

— Разврата. Всички тези нови паркинги и места за обръщане по главните шосета. Разбираш какво искам да кажа, нали?

Беше човек, комуто повечето неща бяха ясни и всичко разбираше. Един-единствен път се видя принуден да помоли Рьон за обяснение. Започна с думите:

— Като гледа цялата тая разюзданост, на човек му се дощява да се върне сред природата. Бих отишъл да живея в планините на Лапландия, ако там не беше пълно с тия лапландци. Разбираш какво искам да кажа, нали?

— Аз самият съм женен за лапландка — обади се Рьон.

Улхолм го погледна с особена смесица от отвращение и любопитство и понижи глас.

— Много странно и интересно. Вярно ли е, че на лапландките онази работа им е напреки?

— Глупости — отвърна Рьон уморено. — Не е вярно. Но много хора мислят така.

Ако питаха Рьон, този мъж отдавна вече трябваше да е преместен в бюрото за загубени вещи.

Улхолм говореше почти непрекъснато, като всяка мисъл завършваше с неизменното: разбираш какво искам да кажа, нали?

Рьон разбра две неща:

Първо: какво всъщност стана в щаба на следствието, когато той самият постави невинния въпрос:

— Кой пази в болницата?

Колберг равнодушно бе погледнал в листовете си.

— Някакъв си Улхолм.

Изглежда, единствен от всички само Гунвалд Ларшон знаеше името, защото подскочи.

— Как? Кой?

— Улхолм — повтори Колберг.

— Дума да не става! Трябва да изпратим някои да наглежда. Някой, който е що-годе в ред.

И Рьон се оказа този „що-годе в ред“. Тогава попита със същия невинен глас:

— Да го освободя ли?

— Да го освободиш? Не, не е възможно. Ще се почувствува пренебрегнат. Ще напише цял куп докладни, ще се оплаква нагоре, ще се обади на министъра.

И когато Рьон вече тръгваше, Гунвалд Ларшон му даде един последен съвет:

— Ейнар!

— Да?

— Не го допускай да каже нито дума на свидетеля, докато не видиш смъртния акт.

И второ: че по някакъв начин трябва да спре тоя словесен поток. Най-после му хрумна едно решение. И ето как го приложи на практика. Улхолм завърши едно по-дълго изявление с думите:

— Пределно ясно е, че аз като човек и патриот, гражданин на свободна и демократична страна, не правя никаква разлика между хората заради цвета на кожата им, тяхната раса или убеждения. Но я си представи една полиция, в която гъмжи от евреи и комунисти. Разбираш какво искам да кажа, нали?

При което Рьон скромно се прокашля зад марлята си и рече:

— Да, само че аз самият всъщност съм такъв, социалист и…

— Комунист!?

— Да, точно така.

Улхолм моментално млъкна и се отдалечи към прозореца.

И ето вече два часа стоеше там, мрачно загледан в жестокия коварен свят, който го заобикаляше.

Лекарите бяха оперирали Шверин три пъти, извадиха и двата куршума от тялото му, но по нито едно лице от операционния екип не се четеше особена надежда за живота му. Единственият отговор, който Рьон получаваше на деликатните си въпроси, най-често бе вдигане на рамене.

Но преди четвърт час в изолационната влезе един от хирурзите и каза:

— Ако въобще дойде в съзнание, то това трябва да стане сега. До половин час.

— А ще оживее ли?

Лекарят продължително го изгледа и отговори.

— Съмнявам се, макар че физически е добре развит и общото му състояние е задоволително.

Рьон мрачно погледна пациента. Питаше се как ли трябва да изглежда човек, за да може общото му състояние да се нарече не съвсем добро или направо лошо.

Беше формулирал грижливо два въпроса, като за всеки случай ги записа в бележника си.

Първият:

Кой стреля?

Вторият:

Как изглеждаше?

Беше приготвил и още нещо, портативния си магнетофон, поставен на стол до главата на ранения, като микрофонът висеше включен на облегалката му. Улхолм не взе участие в тия приготовления. Стоеше си до прозореца и само от време на време хвърляше по някой критичен поглед към Рьон.

Беше два часът и двадесет и шест минути, когато сестрата изведнъж се наведе над ранения и с бърз нетърпелив жест махна на двамата полицаи, а с другата ръка натисна копчето на звънеца.

Рьон бързо се приближи и грабна микрофона.

— Мисля, че се събужда — обясни сестрата.

Лицето на ранения сякаш претърпя някаква промяна. Между клепките и носа му нещо потръпна.

— Да — повтори сестрата. — Ето.

Рьон поднесе напред микрофона.

— Кой стреля? — попита той.

Не последва никаква реакция. Миг след това Рьоя повтори въпроса:

— Кой стреля?

Чак сега устните на мъжа помръднаха и той каза нещо. Рьон го изчака само две секунди и зададе втория въпрос:

— Как изглеждаше?

Мъжът и този път реагира и още по-ясно помръдна устни.

В стаята влезе лекар.

Рьон тъкмо отваряше уста, за да повтори въпроса си, когато мъжът в леглото обърна глава наляво. Долната му челюст се отпусна и от устата му бликна кървава пяна.

Рьон вдигна очи към лекаря, който разчиташе уредите си и сериозно клатеше глава.

Улхолм пристъпи към Рьон и грубо се намеси.

— Така нищо няма да постигнеш.

После с висок и мощен глас изрева:

— Слушай, човече, говори ти първият помощник от полицията, Улхолм…

— Той е мъртъв — каза Рьон кротко.

Улхолм го изгледа и изрече само една дума:

— Некадърник.

Рьон изтегли контакта на микрофона и отнесе апарата до прозореца. Внимателно върна лентата с пръсти и натисна копчето.

— Кой стреля?

— Днрк

— Как изглеждаше?

— Каталсон.

— Разбираш ли нещо от цялата работа?

Улхолм го гледа с присвити злобни очи поне десет секунди и най-после отговори:

— Да разбирам? Ще напиша докладна срещу теб. Няма как. Разбираш какво искам да кажа, нали?

Обърна се и с бързи решителни крачки напусна стаята.

Рьон го проследи с тъжен поглед.

XV

Леденият вятър посрещна Мартин Бек с рой снежни иглички и дъхът му секна още щом понечи да излезе от управлението. Той сведе глава и побърза да закопчае палтото си догоре. За пръв път тази сутрин, поради дългите увещания на Инга, ниската температура и настинката, която го мореше, облече зимното палто. Придърпа вълнения шал около врата си и пое към центъра.

Когато пресече Агнегатан, се спря нерешително. Двоумеше се кое превозно средство да избере. Още не бе успял да свикне с липсата на трамваи и с новите автобуси за дясното движение, въведено от септември.

До него спря кола и от страничното стъкло се подаде Гунвалд Ларшон.

— Качвай се — извика му той.

Мартин Бек седна до него и потеглиха.

— Уф, пак се започна — рече той недоволно. — Едва усетиш лятото и то мине. Накъде си?

— Вестманагатан — отговори Гунвалд Ларшон. — Отивам да говоря с дъщерята на жената от автобуса.

— Добре. Остави ме пред болницата Сабатсберг.

Преминаха по Кунгсбрун и покрай старите хали.

Пред стъклото на колата се виеше сух снежен прашец.

— Какъв смисъл има от такъв сняг — ядосваше се Гунвалд Ларшон, — та той дори не стига до земята, а само пречи на видимостта.

За разлика от Мартин Бек, Гунвалд Ларшон обичаше да кара кола и дори минаваше за добър водач.

Продължиха по Васагатан, докато излязоха на Нора Банторьет. Точно пред класическата гимназия задминаха един двуетажен автобус от четиридесет и седма линия.

— Уф! — възкликна Мартин Бек. — Вече ми става лошо, като ги видя.

Гунвалд Ларшон също погледна към колата.

— Не е същият — заключи той. — Този е немски. „Бюсинг“.

А малко по-късно добави:

— Ще дойдеш ли с мен при жената на Асаршон? Оня с презервативите. Ще ходя там в три часа.

— Не зная — поколеба се Мартин Бек.

— Ако си все още наблизо де. На една крачка от Сабатсберг е. И после мога да те върна.

— Може, но зависи кога ще свърша със сестрата.

На ъгъла между Далагатан и Тегнергатан ги спря работник с жълта каска и червен флаг в ръка. В района на болницата се извършваше голямо строителство. Събаряха старите къщи — вече стърчаха няколко нови. Сега щяха да взривяват високата скала, която гледаше към Далагатан. Докато отекваше взривът между къщите, Гунвалд Ларшон подхвърли:

— Що ли не вземат да хвърлят целия Стокхолм във въздуха, вместо да си играят така на части. Виж, да бяха взели пример от Роналд Рейгън или, как му беше името, и неговото предложение за Виетнам: всичко асфалтирай, очертай с жълти линии и превърни в паркинги. Едва ли може да има нещо по-грозно от осъществените идеи на нашите проектанти.

Мартин Бек слезе пред входа на болницата, който беше от страната на гинекологичната клиника и родилното отделение, които се помещаваха в сградата на Естманския институт.

Площадката пред входните врати беше пуста, но като наближи, забеляза, че една жена в кожух го наблюдава иззад стъклените врати. Тя отвори и попита:

— Инспектор Бек? Аз съм Моника Гранхолм.

И така здраво стисна ръката му, че той почти усети прашенето на костите си. Дано само е по-нежна с новородените, помисли си Мартин Бек.

Беше висока почти колкото него, но доста по-едра. Кожата на лицето й имаше свеж розов тен, зъбите й бяха бели и здрави, а светлокестенявата й коса гъста и чуплива. Големите й красиви очи имаха същия цвят. Всичко в нея изглеждаше голямо, здраво и силно.

Убитото момиче от автобуса бе дребно и слабо и сигурно е изглеждало страшно хилаво до своята съквартирантка.

Закрачиха към Далагатан.

— Ще имате ли нещо против, ако влезем отсреща във Васахоф? — предложи тя. — Трябва да хапна нещо, преди да мога да говоря.

Времето за обед беше минало и повечето маси в ресторанта бяха свободни. Мартин Бек избра една до прозореца, но Моника Гранхолм предпочете да седнат по-навътре в салона.

— Не искам някой от болницата да ни види. Не можете да си представите колко се клюкарства по болниците.

В подкрепа на думите си тя заразказва на Мартин Бек някои от клюките, като същевременно с добър апетит погълна огромна порция кюфтенца с картофено пюре. Мартин Бек само я поглеждаше завистливо. Както винаги той не чувствуваше глад, а само обикновеното за него неразположение.

Пи кафе, от което му стана още по-зле. Остави я да се нахрани и тъкмо се канеше да заговори за мъртвата й колежка, когато тя бутна встрани чинията и заяви!

— Така. Сега можете да започнете с въпросите си и аз ще се опитам да ви отговоря, колкото мога. Ще позволите ли само да ви попитам нещо преди това?

— Разбира се — отвърна Мартин Бек и й поднесе пакет цигари „Флорида“.

Но тя поклати глава.

— Благодаря, не пуша. Успяхте ли да хванете убиеца?

— Не — отвърна Мартин Бек. — Още не.

— Знаете ли, хората са много разтревожени. Едно от момичетата в отделението вече не смее да идва с автобус на работа. Страхува се, да не би оня ненормалният да се появи с автомата си. Оттогава пътува само с такси. Непременно трябва да го хванете.

Погледна го сериозно.

— Правим всичко възможно — увери я той.

— Това е добре — кимна тя.

— Благодаря — отвърна Мартин Бек сериозно.

— Какво искате да знаете за Брит?

— Познавахте ли я добре? Колко време живяхте заедно?

— Бих казала, че я познавам по-добре от когото и да било. Три години живяхме заедно, още откакто постъпи на работа в болницата. Изключителен другар и много съвестна като сестра. Въпреки че беше слабичка, работеше здравата. Идеална медицинска сестра. Никога не мислеше за себе си.

Тя вдигна каната и му доля от кафето.

— Благодаря — кимна той. — Имаше ли си годеник?

— Да, едно много мило момче. Май още не бяха си разменили пръстените, но тя ми беше споменала, че скоро ще се изнася. Мисля, че искаха да се оженят след Нова година. Той вече имаше апартамент.

— Отдавна ли се познаваха?

Тя замислено загриза нокътя си, мъчейки се да си спомни.

— Поне десетина месеца. Той е лекар. Е, нали казват, че момичетата ставали сестри само и само за да се оженят за някой лекар, но за Брит това не може да се каже. Беше страшно срамежлива и по-скоро се боеше от мъжете. Миналата зима й дадоха болнични. Имаше лека анемия и въобще се беше поизтощила от работа. Та доста често й се налагаше да ходи на контролен преглед. Така се запознаха с Бертил и веднага си допаднаха. Тя обичаше да казва, че той я бил излекувал не с лекарствата, които й давал, а с любовта си.

Мартин Бек въздъхна уморено.

— Какво лошо има в това? — рече тя недоверчиво.

— А, нищо. Тя познаваше ли се с много мъже?

Моника Гранхолм се усмихна и поклати глава.

— Само с тези, които срещаше в болницата. Беше много затворен човек и мисля, че не е имала друг преди Бертил.

Помълча малко, като чертаеше нещо с пръст по масата. Сетне го погледна въпросително.

— От любовните й връзки ли се интересувате? Какво общо имат те с цялата работа?

Мартин Бек извади портфейла си и го сложи на масата.

— Непосредствено до Брит Даниелсон в автобуса седеше един мъж на име Оке Стенстрьом, полицай. Имаме основания да предполагаме, че той и госпожица Даниелсон са се познавали и са пътували заедно. Това, което искаме да знаем, е следното: споменавала ли е някога госпожица Даниелсон името Оке Стенстрьом?

Той извади снимката на Стенстрьом от портфейла си и я постави пред Моника Гранхолм.

— Виждали ли сте този мъж?

Тя погледна снимката и поклати глава. После я вдигна и я разгледа по-внимателно.

— А, да, — сети се тя, — във вестниците. Но тази снимка е по-хубава.

Върна снимката и продължи:

— Брит не е познавала този човек. В това почти бих могла да се закълна. А да позволи някой друг да я изпрати до къщи, е напълно изключено. Тя просто не беше такава.

Мартин Бек прибра портфейла си.

— Може би са били добри приятели и…

Но тя решително поклати глава.

— Брит беше много коректна в отношенията си, много срамежлива и както вече казах, почти се боеше от мъжете. Пък и освен това беше влюбена до уши в Бертил и не би погледнала никой друг, ако щете дори като приятел. Пък и аз бях единственият човек на света, на когото се доверяваше, като изключим Бертил, разбира се. С мен тя споделяше всичко. Съжалявам инспекторе, но сигурно имате някаква грешка.

Тя отвори чантичката си и извади портмоне.

— Трябва да се връщам при моите бебета. В момента имам седемнадесет парчета — завърши тя и бръкна, за да извади пари, но Мартин Бек протегна ръка и я спря.

— Държавата плаща.

Когато стигнаха отново пред портала на болницата, Моника Гранхолм каза:

— Не е изключено и да са се познавали, примерно като приятели от детинство или съученици и случайно да са се срещнали. Но друго не бих могла да си представя. Брит е живяла в Есльов до двадесетата си година, а полицаят откъде е?

— От Халстахамар — отвърна Мартин Бек. — Как е второто име на лекаря?

— Першон.

— И къде живее?

— На Илербакен двадесет и две в Рогсвед.

Той й протегна ръка, но колебливо, и за всеки случаи без да сваля ръкавицата.

— Много поздрави на държавата и благодаря за почерпката — рече Моника Гранхолм и се отдалечи с големи крачки надолу към сградата.

XVI

Колата на Гунвалд Ларшон бе паркирана пред входа на Теньергатан четиридесет. Мартин Бек погледна часовника си и бутна портата.

Беше три и двадесет, което означаваше, че Гунвалд Ларшон, който обичаше да е точен, вече двадесетина минути седи и разговаря с госпожа Асаршон и сигурно вече е научил всичко за живота на директора Асаршон, като се започне още от ранните му ученически години.

Защото в разпитите Гунвалд Ларшон следваше правилото да започва винаги от самото начало и да ги води подробно. Един метод, който наистина можеше да е ефективен, но често се оказваше само мъчителен и бавен.

Вратата на апартамента отвори мъж на средна възраст в тъмен костюм и сребристобяла вратовръзка. Мартин Бек се представи и показа служебната си карта. Мъжът протегна ръка.

— Тюре Асаршон — представи се той. — Аз съм брат на… на починалия. Влезте. Вашият колега е вече тук.

Той изчака Мартин Бек да се съблече и го въведе през един висок двоен портал.

— Мила Мерта, това е инспектор Бек — представи го той.

Холът беше голям и доста тъмен. На нисък, златистожълт диван, дълъг най-малко три метра, седеше слаба жена в черна жарсена рокля и държеше в ръката си чаша. Тя я остави върху ниската, черна мраморна масичка пред себе си и протегна на Мартин Бек грациозно отпусната китка, сякаш очакваше той да й целуне ръка. Мартин Бек нескопосано пое увисналите й във въздуха пръсти и измънка нещо като:

— Моите съболезнования, госпожо Асаршон.

От другата страна на масичката стояха наредени три червени фотьойла и в един от тях, със странен вид, седеше Гунвалд Ларшон. Едва когато Мартин Бек последва снизходителния жест на госпожа Асаршон и седна в едно от креслата, той разбра какъв бе проблемът на Гунвалд Ларшон.

В тези фотьойли можеше само да се опънеш в хоризонтална поза, а един излегнал се следовател би представлявал доста необичайна гледка. Ето защо Гунвалд Ларшон се бе прегънал на две, което, по всичко личеше, бе доста уморително. Лицето му изглеждаше кървясало и Мартин Бек долови ядния поглед, който му отправи между коленете си, стърчащи като два алпийски върха отпреде му.

Мартин Бек се изви наляво, после надясно, после се опита да кръстоса краката си един връз друг и да ги пъхне отдолу под креслото, но то пак се оказа твърде ниско за тази цел. Накрая и той се примири и седна като Гунвалд Ларшон.

Междувременно вдовицата бе изпразнила своята чаша и я протегна към девера си, за да й налее още. Той я погледна изпитателно, след това стана и взе от съседната масичка едно шише и чиста чаша.

— Нали няма да откажете чаша шери, инспекторе — предложи той и преди Мартин Бек да успее да възрази, на масата пред него вече стоеше пълна чаша.

— Тъкмо попитах госпожа Асаршон дали знае защо в понеделник вечерта мъжът й е бил в автобуса — въведе го в разговора Гунвалд Ларшон.

— И аз ви отговорих същото, което казах и на онази особа, дето има безочието да ме разпитва за мъжа ми секунди, след като бях уведомена за смъртта му. А именно, че не зная.

Тя вдигна чаша към Мартин Бек и я изпразни на един дъх. Мартин Бек направи опит да вземе своята, но не я достигна и се смъкна обратно в креслото.

— Знаете ли къде е бил мъжът ви вечерта? — попита той.

Тя остави чашата си и извади от зелената стъклена кутия на масата оранжева цигара със златист филтър. Повъртя я в пръсти и няколко пъти чукна с нея по капака на кутията, преди деверът да й поднесе огънче. Мартин Бек забеляза, че тя не е съвсем трезва.

— Да, зная — отвърна тя. — Беше на заседание. Вечеряхме в шест, после той се облече и към седем излезе.

Гунвалд Ларшон бръкна в джобчето на сакото си и извади листче и химикалка.

— Заседание? Къде и с кого? — попита той, като се почеса с химикалката в ухото.

Асаршон погледна снаха си и тъй като тя мълчеше, отговори вместо нея:

— Става дума за едно дружество — нарича се „Камилите“. Има девет члена, все приятели, съученици от военноморското училище. Обикновено се срещат в дома на директора Шьобер, на Нарвавеген.

— Камилите? — в гласа на Гунвалд Ларшон прозвуча съмнение.

— Да — потвърди Асаршон. Някога вместо поздрав си викаха „Как си дърта камило“ и така си остана, та сетне се нарекоха „Камилите“.

Вдовицата го погледна недоволно.

— Това дружество има идеали. То извършва голяма благотворителна дейност.

— Така ли? — възкликна Гунвалд Ларшон. — И какво например?

— Това винаги е било тайна — отговори госпожа Асаршон. — Дори и ние, съпругите, не биваше да знаем. Някои дружества така правят, действуват скрито.

Мартин Бек почувствува погледа на Гунвалд Ларшон върху себе си и продължи:

— Госпожо Асаршон, знаете ли кога мъжът ви е напуснал Нарвавеген?

— Да, онази нощ не можах да заспя и станах да си пийна една чашка за успокоение. Беше някъде към два часа. Като видях, че Йоста още го няма, се обадих на Шьобер и той ми каза, че Йоста си е тръгнал към десет и половина.

Тя замълча и смачка цигарата в пепелника.

— А как мислите, къде може да е отивал мъжът ви с този автобус? — попита Мартин Бек.

Асаршон го погледна боязливо.

— Сигурно е отивал при някой познат от бранша. Мъжът ми беше много енергичен и здравата работеше за фирмата си — е, да, и Тюре има дял в нея де, — та доста често му се случваше да прави сделки и през нощта. Примерно когато от провинцията дойдеше някой само за една нощ или…

Тя сякаш загуби мисълта си, вдигна празната чаша и я завъртя с пръсти.

Гунвалд Ларшон пишеше нещо на листа. Мартин Бек протегна крак и разтри коляното си.

— Имате ли деца, госпожо Асаршон? — попита той.

Тя сложи чашата пред девера си, явно за да я напълни, но той веднага я премести на страничната масичка, без да погледне снаха си. Тя му отправи огорчен поглед, изправи се с мъка от дивана и изтръска полепналата пепел от полата си.

— Не, инспектор Пек, нямам. Мъжът ми за жалост не можа да ме дари с деца.

За момент тя се вторачи с влажен поглед в някаква точка встрани от лявото ухо на Мартин Бек. Сега той видя, че тя бе порядъчно пияна. След като примига бавно няколко пъти, тя го погледна.

— Вашите родители американци ли са, инспектор Пек? — попита тя.

— Не — отвърна той.

Гунвалд Ларшон продължаваше да пише. Мартин Бек протегна глава и погледна листчето. Цялото се оказа надраскано с камили.

— Извинете ме, но трябва да се оттегля — изрече госпожа Асаршон и пристъпи с несигурни крачки към вратата. — Е, довиждане, много ми беше приятно — добави тя забавено и затвори вратата след себе си.

Гунвалд Ларшон напъха листа и химикалката в джоба си и с мъка се надигна от креслото.

— Коя му беше любовница? — попита той.

Асаршон хвърли поглед към затворената врата и отговори:

— Ейвор Улсон. Едно момиче от кантората.

XVII

Не можеше да се каже нищо хубаво за тази противна сряда.

Както се очакваше, вечерните вестници бяха надушили историята с Шверин и сега я поднасяха в обширни репортажи, изпълнени с подробности и хапливи нападки срещу полицията.

Разследването било навлязло в задънена улица. Полицията укрила единствения важен свидетел. Полицията лъжела печата и обществеността право в очите.

А ако печатът и Великият детектив — Обществото нямаха точна информация, как би могла полицията да разчита на помощ?

Единственото, за което вестниците не писаха, бе смъртта на Шверин, но сигурно само защото тя настъпи по-късно.

Неизвестно как бяха успели да изкарат наяве и мрачната картина, която техниците от криминалния отдел завариха на местопрестъплението.

Ценно време бе изгубено напразно.

Убийството за беда съвпадна по време с една отдавна замислена акция срещу безнравствената порнографска литература, продавана по будките и магазинчетата за цигари.

Единият от вестниците любезно отбеляза на първата си страница, че в града вилнее убиец, обществеността е в паника и, посочваше се по-нататък, докато следите изчезват, цяла армия духовни събратя на Шерлок Холмс обикаля и разглежда порнографски снимки и списания, като се потрива, мъчейки се да определи кои от тях, според мъглявите формулировки на Министерството на правосъдието, накърняват нравствеността.

Когато към четири часа след обяд Колберг пристигна на Кунгсхолмсгатан, в косите и веждите му блестяха ледени кристалчета. Стискаше вечерните вестници под мишница и гледаше мрачно.

— Ако и ние имахме толкова доносници, колкото тия тук, нямаше да става нужда дори да си мърдаме пръста — забеляза той.

— Въпрос на пари — отвърна Меландер.

— Зная, зная. И каква полза?

— Никаква. Но така си е.

Той изтръска лулата и отново заби глава в листовете си.

— Говори ли с психолозите? — попита Колберг кисело.

— Да — отвърна Меландер, без да вдигне глава. — Печатат доклада.

В щаба на следствието се появи нов човек. Вече дойде една трета от обещаното подкрепление. Монсон от Малмьо.

Грамаден почти колкото Гунвалд Ларшон, но доста по-кротък. Беше пристигнал тази нощ от Сконе със собствената си кола. Не толкова заради нищожното обезщетение от четиридесет и шест йоре на километър, а защото съвсем правилно бе разсъдил, че ще е добре да разполага с кола, която не носи стокхолмски номер.

Застанал до прозореца, гледаше навън и дъвчеше клечка за зъби.

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита той.

— Да, има няколко души, които още не сме успели да разпитаме. Ето например госпожа Естер Шйелстрьом, вдовицата на един от убитите.

— На майстор Юхан Шйелстрьом?

— Да. Живее на Карлбергсвеген осемдесет и девет.

— Къде е това?

— Планът на града е там — уморено кимна Колберг.

Монсон остави сдъвканата клечка в пепелника пред Меландер, извади от джоба си нова и апатично я погледна. Постоя известно време пред картата и навлече палтото си. На вратата се спря и погледна въпросително Колберг.

— Какво има? — попита Колберг.

— Да знаеш къде наблизо могат да се купят ароматизирани клечки за зъби?

— Не, съжалявам.

— Жалко — тъжно поклати глава Монсон. — Чух, че имало такива клечки. Мъча се да откажа цигарите — добави той на излизане.

Когато вратата се затвори, Колберг погледна Меландер и рече:

— Срещал съм го един-единствен път преди — миналото лято в Малмьо. Съвсем същото ми каза и тогава.

— За клечките ли?

— Да.

— Чудна работа.

— Кое?

— Че за цяла година не е успял да си намери.

— Ти си невъзможен — изпъшка Колберг.

Меландер захвана да тъпче лулата си и без да вдигне поглед, забеляза:

— Нещо не си в настроение.

— И още как — отвърна Колберг.

— Няма смисъл да се ядосваш. Само по-лошо става.

— Ти ли ще кажеш? С твоето олимпийско спокойствие.

Меландер замълча и с това разговорът секна.

Въпреки всички предвиждания през следобедните часове. Великият детектив — Обществото, разви трескава дейност.

Стотици бяха онези, които се обадиха по телефона или пък лично дойдоха, за да съобщят, че може би са пътували със същия автобус.

Всички данни трябваше да се разгледат обстойно, но тоя път се оказа, че трудът им не е напразен.

Някакъв мъж, който към десет часа вечерта в понеделник се качил в един двуетажен автобус при моста на Юргорден, се кълнеше, че видял Стенстрьом. Съобщи го по телефона и го свързаха с Меландер, който незабавно го повика.

Мъжът бе към петдесетте. Изглеждаше убеден в това, което говори.

— Значи, видяхте помощник-инспектор Стенстрьом?

— Да.

— Къде?

— Когато се качих на моста на Юргорден. Той седеше вляво зад шофьора.

Меландер мислено се съгласи. Сведенията за местата на жертвите в автобуса още не бяха проникнали в печата.

— Сигурен ли сте, че беше той?

— Да.

— По какво разбрахте?

— Познах го. Работил съм като нощен пазач.

— Да — сети се Меландер, — точно така. Веднъж, преди няколко години ви видях в преддверието на стария участък, на Агнегатан. Помня ви.

— Да, наистина — възкликна мъжът учуден. — Но аз не ви познавам.

— Виждал съм ви само два пъти — поясни Меландер. — Пък и никога не сме разговаряли.

— Но Стенстрьом го помня много добре, защото…

Той се поколеба.

— Да? — рече Меландер учтиво. — Защото?

— Ами, изглеждаше толкова млад, облечен с джинси и спортна риза, та си помислих, че е външен човек. Помолих го да се легитимира. И…

— Да?

— Няколко седмици по-късно стана същото недоразумение. Беше много неудобно.

— Е, случва се. А онзи ден вечерта, когато го видяхте, той позна ли ви?

— Не. Съвсем не.

— Имаше ли някой до него?

— Не, мястото беше свободно. Спомням си добре, защото отначало мислех да го поздравя и да седна при него. Но реших, че може би не подобава.

— Жалко — рече Меландер. — И вие слязохте на Серелсторье.

— Да, и там взех метрото.

— Стенстрьом остана ли в автобуса?

— Мисля, че да. Във всеки случай не го видях да слиза. Поне отгоре където седях.

— Мога ли да ви предложа чаша кафе?

— С удоволствие.

— Ще ви помоля да погледнете няколко снимки — продължи Меландер. — Но за жалост са доста неприятни.

— Да, разбирам — прошепна мъжът.

Докато разглеждаше снимките, пребледня и преглътна на няколко пъти. Единственият, когото позна, бе Стенстрьом.

Малко по-късно, почти едновременно, пристигнаха Мартин Бек, Гунвалд Ларшон и Рьон.

— Как — възкликна Колберг, — нима Шверин…

— Да — отвърна Рьон. — Умря.

— И?

— Каза нещо.

— Какво?

— Не зная — отвърна Рьон и постави магнитофона на масата.

Стояха край апарата и слушаха.

— Кой стреля?

— Днрк.

— Как изглеждаше?

— Каталсон.

— Така нищо няма да постигнеш.

— Слушай човече, говори ти първи помощник от полицията, Улхолм…

— Той е мъртъв.

— По дяволите — изруга Гунвалд Ларшон. — Само като чуя този глас и ми се повдига. Веднъж написа доклад срещу мен.

— Какво беше направил? — попита Рьон.

— Казах п… в караулното. Няколко от нашите момчета домъкнаха една гола уличница, крещеше — кьоркютук пияна. Беше захвърлила всичките си дрехи в колата. Опитвах се да им обясня поне да покрият с одеяло…, да, да я завият в нещо, преди да я водят в криминалната. А той твърдеше, че с груб и неприличен тон съм наранил психически една жена, която още била малолетна. Беше дежурен. После се премести в Солна, та да е по-близо до природата.

— До природата ли?

— Да, предполагам до жена си.

Мартин Бек върна лентата.

— Кой стреля?

— Днрк.

— Как изглеждаше?

— Каталсон.

— Ти ли измисли въпросите? — попита Гунвалд Ларшон.

Ръон кимна стеснително.

— Браво.

— Но той само за половин минута беше в съзнание — засегна се Рьон. — После умря.

Мартин Бек отново върна лентата.

Прослушаха я няколко пъти.

— Какво по дяволите казва? — възкликна Колберг.

Сутринта не успя да се обръсне и сега замислено прокарваше ръка по четината си.

Мартин Бек се обърна към Рьон:

— Ти какво мислиш, че казва? Нали беше там.

— Да — започна Рьон, — струва ми се, че разбра въпросите и се опита да отговори.

— Е, и?

— И, че на първия въпрос отговаря нещо отрицателно, примерно „не зная“ или „не го познах“.

— И как, за бога, го свързваш с „Днрк“ — искрено се учуди Гунвалд Ларшон.

Рьон се изчерви и от неудобство се извърна.

— Наистина — подхвана и Мартин Бек, — защо мислиш така?

— Ами — започна Рьон, — не зная. Просто така ми се стори.

— Виж ти! — подхвърли Гунвалд Ларшон. — А после?

— На втория въпрос много ясно отговори „Каталсон“.

— Да, чухме — рече Колберг. — Но какво иска да каже?

Мартин Бек потърка с пръсти челото си.

— Катсон — каза той замислено. — Или може би Катесон.

— Той каза „Каталсон“ — настоя Рьон.

— Е, да — съгласи се Колберг, — но човек с такова име няма.

— Ще трябва да проверим — реши Меландер. — Името може и да съществува. А дотогава…

— Какво?

— Дотогава мисля, че трябва да изпратим лентата на някой експерт за анализ. Ако нашите не са в състояние да се справят, бихме могли да се свържем с радиото. Техните тоноператори разполагат с всякаква апаратура. Могат да отделят разните звукове от лентата, да опитват различни скорости.

— Да, наистина — съгласи се Мартин Бек, — идеята е добра.

— Но за бога, първо изтрийте гласа на Улхолм — предупреди Гунвалд Ларшон. — Инак ще станем за посмешище на цял свят.

Той се огледа в стаята.

— А къде е оня образ Монсон?

— Сигурно се е загубил някъде — отвърна Колберг. — Дали да не изпратим да го търсят.

Той въздъхна тежко.

Влезе Ек и замислено поглади сребристата си коса.

— Какво има? — попита Мартин Бек.

— Вестниците се оплакват, че не сме им дали портрета на неидентифицирания мъж.

— Сам знаеш как би изглеждал подобен портрет — подхвърли Колберг.

— Да, но…

— Чакайте — намеси се Меландер. — Можем да поуточним образа му. Между тридесет и пет и четиридесет години, висок сто седемдесет и един сантиметра, шестдесет и девет килограма, носи обувки четиридесет и втори номер, с кафяви очи, тъмнокестенява коса, белег от операция на апандисит, кестеняви косми по гърдите и корема. Белег от някаква стара рана над ходилото. Зъби… не, не става.

— Ще го разпратя — реши Ек и излезе.

За известно време всички се умълчаха.

— Фредрик откри нещо — пръв се обади Колберг. — Че Стенстрьом е седял в автобуса още при моста на Юргорден. Значи, е идвал откъм Юргорден.

— Какво по дяволите е правил там! — възкликна Гунвалд Ларшон. — При това вечерта? И в такова време?

— И аз открих нещо — обади се Мартин Бек. — Че по всяка вероятност не е познавал сестрата.

— Сигурен ли си? — попита Колберг.

— Не.

— Изглежда, че при моста с бил сам — рече Меландер.

— Рьон също е открил нещо — добави Гунвалд Ларшон.

— Какво?

— Че „Днрк“ означава „не го познах“. Пък да не говорим за мъжа на име Каталсон.

Ето докъде бяха стигнали в сряда на петнадесети ноември.

Вън валеше сняг. На едри мокри парцали. Вече се беше стъмнило.

Разбира се, че нямаше човек на име Каталсон. Поне в Швеция.

В четвъртък не се добраха до нищо ново.

Когато в четвъртък вечер Колберг се прибра в жилището си на Паландергатан, вече минаваше единадесет. Жена му четеше до лампиона. Беше облякла къс пеньоар и седеше със свити голи крака в креслото.

— Здравей — поздрави Колберг. — Как ти върви испанския?

— Хич го няма. Глупаво е да си въобразява човек, че може да се захване с нещо, когато има мъж полицай.

Вместо да отговори, Колберг се съблече и влезе в банята. Обръсна се и дълго стоя под душа, като се молеше някой ненормален съсед да не позвъни в полицията, за да се оплаче от шума. Сетне се върна в хола по хавлия и седна замислен срещу жена си.

— Отдавна не съм те виждала — каза тя, без да вдига очи. — Как върви работата?

— Зле.

— Неприятно. Чудно е как някой може да застреля девет души в един автобус, ей тъй, в центъра на града, а полицията да не е в състояние да предприеме нещо по-разумно от тия глупави акции срещу порнографията.

— Права си — отвърна Колберг. — Странно е.

— И други ли като теб не са се прибирали цели тридесет и шест часа?

— Сигурно.

Тя продължи да чете. Настъпи продължителна пауза. Може би десет или петнадесет минути той я наблюдава мълчаливо.

— Какво си ме зяпнал? — попита тя дяволито, все още без да го поглежда.

Колберг не отговори, а тя сякаш още по-задълбочено заби поглед в книгата. Имаше тъмни коси и кестеняви очи, правилни черти на лицето и гъсти вежди. Беше с четиринадесет години по-млада от него — неотдавна навърши двадесет и девет. Той винаги я намираше много красива. Най-после рече:

— Гун?

За пръв път откакто си бе дошъл, тя го погледна с лека усмивка и нескрит сластен блясък в очите.

— Да?

— Стани.

— Добре — съгласи се тя.

Прегъна ъгълчето на страницата, която четеше, затвори книгата и я постави върху страничната облегалка. Изправи се и застана пред него с отпуснати ръце и широко разкрачени голи крака. Погледна го настойчиво.

— Грозно — рече той.

— Аз ли?

— Не, дето подгъваш ъгълчетата на страниците.

— Книгата си е моя. Купих я с мои пари.

— Съблечи се — продължи той.

Тя вдигна ръка към гърдите си и бавно започна да се разкопчава. Сетне, все още без да откъсва поглед от него, разтвори тънкия памучен пеньоар и го остави да се свлече на пода.

— Обърни се — помоли Колберг.

Тя се завъртя.

— Красива си.

— Благодаря. Така ли ще стоя?

— Не, отпред си по-хубава.

— Ами!?

Тя се обърна и продължи да го гледа настойчиво.

— Можеш ли да стоиш на ръце?

— Някога, преди да те срещна, можех. Но оттогава не ми се е налагало. Да опитам ли?

— Не, няма нужда.

— Все пак ще опитам.

Пристъпи към стената, наведе се и с лекота опря краката си горе.

Колберг я гледаше замислен.

— Да постоя ли така?

— Не, няма нужда.

— Бих, постояла, ако ти харесва. Но след малко ще ми се завие свят. Нали ще ме покриеш с нещо като падна. С каквото намериш.

— Не, ставай.

Бавно и гъвкаво тя отново стъпи на пода и го погледна през рамо.

— А ако поискам да те снимам така. Какво би казала?

— Как? Гола?

— Да.

— С крака на стената?

— Да, примерно.

— Но ти дори нямаш фотоапарат.

— Е, да. Но това сега не е важно.

— Разбира се, че можеш, ако искаш. Можеш да правиш с мен каквото си поискаш. Казала съм ти го още преди две години.

Не й отговори.

— А какво ще правиш със снимките? — попита тя, все още застанала до стената.

— Точно в това е цялата работа.

Тя се обърна и пристъпи към него.

— Сега ми се ще и аз да попитам. Какво, по дяволите, става с теб? Ако случайно искаш да спиш с мен, то оттатък има прекрасно легло, ако ли пък не ти се ходи толкова далеч, може и тук, на китеника. Той е мек и хубав. Аз съм го правила.

— Сенстрьом имаше цяла пачка такива снимки в чекмеджето си.

— В службата?

— Да.

— И на кого?

— На приятелката си.

— На Оса?

— Да.

— Че какво толкова представлява тя?

— Не си права — възрази Колберг.

Тя го погледна недоволно.

— Въпросът е защо — добави той.

— Има ли някакво значение?

— Не знам и аз не мога да разбера.

— Може би е искал да си ги гледа?

— Същото каза и Мартин.

— Макар че би било далеч по-умно да се прибира и да си я гледа от време на време в къщи.

— Пък да ти кажа и Мартин не е чак толкова находчив. Виждам го например как се тревожи за нас.

— За нас? Че защо?

— Може би защото в петък вечерта излязох сам.

— А той не е ли женен?

— Тук нещо не е в ред — заключи Колберг. — Стенстрьом и тези снимки?

— Защо пък? Вие мъжете сте си такива. Хубава ли изглеждаше на снимките.

— Да.

— Много?

— Да.

— Знаеш какво би следвало да кажа.

— Да.

— Но няма да го кажа.

— Да. И това знам.

— Ако питаш мен, сигурно е искал да ги показва на приятелите си — да се похвали.

— Изключено. Той не беше такъв.

— Защо си блъскаш главата с това?

— Не зная. Може би защото вече нямаме никаква следа, по която да тръгнем.

— Ти на това следа ли му викаш? Мислиш, че някой е застрелял Стенстрьом заради снимките? А защо тогава е убил още осем човека?

Колберг дълго я гледа.

— Правилно. Виж това се казва въпрос.

Тя се наведе над него и нежно го целуна по челото.

— Да си лягаме, а? — предложи Колберг.

— Чудесна идея. Чакай само да приготвя шишето за Будил. Не повече от тридесет секунди. Според упътването. Ще се видим в леглото. А може и на пода, или във ваната, или където кажеш.

— Предпочитам в леглото.

Когато тя отиде в кухнята, Колберг стана и загаси.

— Ленарт?

— Да?

— На колко години е Оса?

— На двадесет и четири.

— Ха! Половата активност на жената достига върха си между двадесет и девет и тридесет и две години. Така казва Кинси.

— Виж ти. А на мъжа?

— Към осемнадесет.

Чу я как разбива кашата на малкия.

— Но при мъжете е по-индивидуално, ако това може да те утеши — провикна се тя.

Колберг погледна към нея през полуотворената врата на кухнята. Жена му стоеше гола пред мивката и бъркаше кашата в тенджерката. Беше чувствено момиче, с дълги бедра и нормално телосложение. Тъкмо такава, каквато я искаше. Трябваха му обаче над двадесет години да я открие и още една, за да се реши да я вземе.

В момента тя нетърпеливо пристъпваше от крак на крак.

— Тридесет секунди — измърмори тя недоволно, — ама че лъжци!

Колберг се усмихна в тъмното. Знаеше, че след малко ще престане да мисли за Стенстрьом и двуетажния автобус. За пръв път от три денонощия.

Мартин Бек не бе изгубил двадесет години в търсене на жена си. Срещна я преди седемнадесет години, веднага й направи бебе и се ожениха.

Сега тя стоеше като въпросителна на прага на спалнята, в омачкана нощница в набраздено от възглавницата лице.

— Както кашляш и сумтиш, ще разбудиш цялата къща — упрекна го тя.

— Извинявай.

— И какво си се разпушил посред нощ в леглото? Гърлото ти и без това е зле.

Той смачка цигарата в пепелника и каза:

— Съжалявам, че те събудих.

— Няма нищо. Важното е да не направиш пак някоя бронхопневмония. Я по-добре си остани утре в къщи.

— Изключено.

— Глупости. Как ще работиш като си болен. Има и други полицаи. Впрочем би трябвало да спиш, вместо да се ровиш в стари доклади. И без това няма никога да разнищиш онова убийство в таксито. Един и половина е. Хайде, оставяй тия хартии и гаси лампата. Лека нощ.

— Лека нощ — отвърна Мартин Бек механично към затворената врата на спалнята.

Свъси вежди и бавно остави листовете на масичката. Съвсем неправилно ги нарече хартии, защото всъщност четеше копие от медицинската експертиза, което получи предната вечер, малко преди да си тръгне. Но наистина беше вярно, че преди няколко месеца той седя нощи наред над едно убийство на таксиметров шофьор, станало преди дванадесет години.

Полежа малко, загледан замислено в тавана, и щом чу лекото похъркване на жена си от спалнята, бързо стана и тихо излезе в коридора. Сложи ръка на телефона и след известно колебание вдигна слушалката и набра номера на Колберг.

— Колберг — прозвуча в ухото му задъханият глас на Гун.

— Здравей. Там ли е Ленарт?

— Да, по-близо, отколкото предполагаш.

— Казвай.

— Обезпокоих ли ви?

— Може да се каже. Какво има сега?

— Ами помниш ли какво стана това лято, веднага след убийствата в парка?

— Разбира се.

— Когато нямахме какво да правим и Хамар каза да разглеждаме стари случаи, останали неразкрити. Спомняш ли си?

— Разбира се, че си спомням. Е, и?

— Аз взех убийството в Бурос, а ти се зае с оня случай от Йостермалм, изчезналия преди седем години мъж.

— Да. И ти ми се обаждаш само за да ми го кажеш?

— Не. С какво се захвана тогава Стенстрьом? Той тъкмо се беше върнал от отпуск.

— Нямам понятие. Мислех, че ти е казал.

— Не, нищо не ми е споменавал.

— Тогава сигурно е казал на Хамар?

— Да. Разбира се. Прав си. Дочуване. Прощавай, че те събудих.

— Върви по дяволите! — изруга Колберг и му тресна телефона.

Мартин Бек постоя още известно време със слушалката в ръка. После я остави и се затътри обратно към канапето.

Легна отново и загаси лампата. Лежеше в тъмното и мислеше за глупавото положение, в което изпадна.

XVIII

Противно на всички очаквания, петъкът започна с една обнадеждаваща вест.

Прие я Мартин Бек по телефона, а другите го чуха да казва:

— Какво? Така ли? Ама наистина?

Всички в стаята изоставиха работата и го погледнаха. Той остави слушалката и съобщи:

— Балистичната експертиза е готова.

— И какво?

— Открили са с какво оръжие е стреляно.

— Така ли? — подхвърли Колберг равнодушно.

— Сигурно автомат — рече Гунвалд Ларшон. — Военните имат хиляди такива — стоят си неохранявани в складовете. Викам направо да ги раздадат на престъпниците и ще си спестят слагането на нови катинари всяка седмица. Ей сега, за половин час, мога да обиколя града и да ви доставя цяла дузина.

— Не е точно така, както мислиш — прекъсна го Мартин Бек и посочи бележката, на която беше записвал. — Модел тридесет и седем, тип „Суоми“.

— Не може да бъде — измърмори Меландер.

— От ония старите, с дървен приклад — досети се Гунвалд Ларшон. — Такъв не съм виждал от четиридесетте години насам.

— Финландски ли е, или е правен тук по лиценз? — поиска да уточни Колберг.

— Финландски — отвърна Мартин Бек. — Момчето, което се обади, каза, че са почти сигурни в това. Патроните също са стари. Производство на фабриката за шевни машини в Тикакоски.

— „М тридесет и седем“ — замислено рече Колберг, — с пълнител за седемдесет патрона. Кой ли днес може да има такъв?

— Никой — отвърна Гунвалд Ларшон. — Автоматът вече лежи на морското дъно. На тридесет метра дълбочина.

— Сигурно — обади се Мартин Бек. — Но кой ли е имал такъв до преди четири дни?

— Някой шантав финландец — иронично му отвърна Гунвалд Ларшон. — Давай да изкараме кучетата и хайде в града, да прибираме всички луди финландци. Страшно весело ще бъде.

— На вестниците ще казваме ли? — попита сериозно Колберг.

— Не — отвърна Мартин Бек. — Нито дума.

Всички се умълчаха. Бяха се натъкнали на първата си следа. А колко ли време щеше да мине, докато открият следващата?

Вратата се отвори, в стаята влезе млад мъж и любопитно се огледа. В ръката си стискаше кафяв плик.

— Кого търсите? — попита го Колберг.

— Меландер — отговори младежът.

— Първи помощник-инспектор Меландер — поправи го Колберг. — Ето го, седи отсреща.

Младежът отиде и остави плика на бюрото. Тъкмо се канеше да излезе и Колберг рече:

— Не те чух да чукаш.

Младежът се спря с ръка на дръжката, но не отговори. Всички мълчаха. Колберг започна бавно и ясно, както се обяснява на дете:

— Преди да се влезе в една стая, се чука на вратата. Изчаква се отговор, после се отваря и се влиза. Разбрано?

— Да — глухо отвърна младежът, като гледаше в краката му.

— Добре — рече Колберг и му обърна гръб.

Младият мъж се измъкна бързо от стаята и безшумно затвори вратата след себе си.

— Кой беше тоя? — попита Гунвалд Ларшон.

Колберг вдигна рамене.

— Доста напомня на Стенстрьом — рече Гунвалд Ларшон.

Меландер остави лулата, разпечата плика и измъкна от него дебела тетрадка със зелени корици.

— Какво е това? — попита Мартин Бек.

Меландер прелисти няколко страници и отговори!

— Мнението на психолозите. Дадох да ми го подвържат.

— Аха! — възкликна Гунвалд Ларшон. — И какви са гениалните им теории? Че горкият ни убиец някога в пубертета е бил свален от автобус, тъй като е нямал пари за билет и това преживяване оставило тъй дълбоки следи в чувствителната му душа, че…

Мартин Бек го прекъсна рязко.

— Гунвалд, не си остроумен.

Колберг му отправи бърз, учуден поглед и се обърка към Меландер:

— Е, Фредрик, какво откри в тая тухла?

Меландер изчегърта лулата си върху един лист, сгъна го и го хвърли в кошчето.

— Знаете, че подобни случаи в Швеция нямаме. Освен ако не се върнем много назад във времето, да речем, до касапницата в Норлунд — на парахода „Принц Карл“. Ето защо психолозите са се опирали главно на американски изследвания от последните десетилетия.

Меландер духна за проба в лулата си и като започна да я тъпче с тютюн, продължи:

— За разлика от нас, на американските психолози не им липсва материал за работа. Тук, в сборника, между другото пише и за Спек, бостънския удушвач, убил в Чикаго осем медицински сестри, за Уитман, който от една кула убил шестнадесет души и ранил много други, за Ърну, който за дванадесет минути застрелял в Ню Джърси тринадесет човека на улицата и за още някои, за които сигурно сте чели.

Той прелисти тетрадката.

— Масовите убийства, изглежда, са американски специалитет — отбеляза Гунвалд Ларшон.

— Да — потвърди Меландер. — Тук в сборника се посочват някои доста правдоподобни теории като обяснение на този факт.

— Възхвалата на насилието — започна да ги изрежда Колберг. — Кариеристичното общество. Продажбата на огнестрелно оръжие чрез пощата. Жестоката война във Виетнам.

Меландер запали лулата си и кимна.

— Да, това са една част — потвърди той.

— Някъде четох, че на хиляда американци един или двама са потенциални масови убийци — продължи Колберг. — Питам се само как са успели да го установят.

— Чрез проучване на общественото мнение — обясни Гунвалд Ларшон. — Това е друг американски специалитет. Обикалят къщите и питат хората дали биха извършили масово убийство. Двама на хиляда отговарят: разбира се, би било много забавно.

Мартин Бек се изсекна и ядосано погледна Гунвалд Ларшон със зачервените си очи.

Меландер се облегна назад и протегна крака.

— Какво казват твоите психолози за природата на масовия убиец? — попита Колберг.

Меландер прелисти една страница и зачете:

— Най-често той е под тридесет години, нерядко стеснителен и затворен, но прави впечатление на любезен и прилежен. Възможно е да пие, но по-често е въздържател. Вероятно е дребен на ръст или пък белязан с някакъв недъг или друг физически дефект, който го отличава от обикновените хора. В обществото заема незначителен пост и е израснал в недоимък. В много случаи е дете на разведени или пък няма родители и е прекарал мрачно детство. Обикновено преди това не е извършвал сериозно престъпление.

Той вдигна очи и добави:

— Основават се на съпоставителните данни, получени при изследване на живота и психиката на американски масови убийци.

— Че такъв убиец трябва да е абсолютно луд — възкликна Гунвалд Ларшон. — Нима не му личи, преди да се втурне на улицата и да избие сума ти народ?

— Психопатът може да изглежда съвсем нормален, докато не се случи нещо, което да отприщи лудостта му. Психопатията означава, че една или повече черти в нечий характер са патологично развити, а инак човекът си е напълно нормален, работоспособен, надарен и прочие. Ето защо и близките на повечето хора, извършили масово убийство съвсем неочаквано и на пръв поглед без никакъв мотив, ги описват като скромни, мили и възпитани хора, от които никога не са очаквали подобно нещо. В много от американските случаи се посочва, че дълго време те съзнават болестта си и се мъчат да потискат патологичното начало, но накрая му се поддават. Масовият убиец може да страда от мания за преследване или за величие, или пък да има патологичен комплекс за вина. Нерядко обяснява действията си с желанието да стане известен и вестниците да пишат за него с големи заглавия. В основата на акта почти винаги лежи стремеж за изява или отмъщение. Той се чувствува подценен, неразбран и пренебрегнат. В повечето случаи има сериозни сексуални проблеми.

След лекцията, която Меландер изнесе, в стаята настъпи мълчание. Мартин Бек гледаше през прозореца. Беше блед, с хлътнали очи и по-прегърбен от друг път.

Колберг седеше на бюрото на Гунвалд Ларшон и нанизваше кламерите му в дълга верига. Гунвалд Ларшон ядосано му дръпна кутията. В стаята влезе Монсон с вечната си клечка за зъби в уста.

— Боже мой! За какво говорите? — възкликна той.

— Автобусът може би е някакъв сексуален символ — замислено рече Гунвалд Ларшон. — Само че хоризонтален.

Монсон го зяпна учуден.

Мартин Бек стана, приближи се до Меландер и взе зелената тетрадка.

— Искам да прочета всичко това на спокойствие — обясни той. — Без духовити коментари.

Тръгна към вратата, но бе спрян от Монсон, който извади клечката от устата си и попита:

— Какво да правя сега?

— Не знам. Питай Колберг — отвърна Мартин Бек кратко и напусна стаята.

— Можеш да отидеш да поговориш с хазяйката на оня арабин — обади се Колберг и му написа името и адреса на един лист.

— Какво става с Мартин? — загрижено попита Гунвалд Ларшон. — Защо е толкова кисел?

Колберг вдигна рамене.

— Сигурно си има причини — отвърна той.

Монсон се лута из стокхолмското движение цял половин час, докато открие Нора Сташунсгатан. Когато най-после паркира колата срещу спирката на четиридесет и седма линия, часът минаваше четири и вече бе тъмно.

В къщата живееха двама наематели на име Карлсон, но за него не бе трудно да познае кой от тях е истинският.

На вратата имаше закачени осем картички с имена, две от които печатни, а останалите изписани с различни почерци. Всички имена бяха чуждестранни. Името Мохамед Боуси липсваше в колекцията.

Монсон позвъни. Отвори му мургав мъж в омачкан панталон и бял потник.

— Тук ли е госпожа Карлсон? — попита Монсон.

Мъжът се усмихна широко с белите си зъби и разпери ръце.

— Госпожа Карлсон не в къщи — отвърна той на развален шведски. — Дойде скоро.

— Тогава ще я почакам — реши Монсон и влезе в антрето.

Разкопча палтото си и погледна усмихнатия мъж.

— Познавахте ли Мохамед Боуси, който живя тук? — попита той.

Усмивката върху лицето на мъжа моментално се стопи.

— Да — отвърна той. — Страшно нещо. Ужасно. Той, Мохамед, бил мой приятел.

— И вие ли сте арабин? — попита Монсон.

— Не. Турчин. Вие също чужденец?

— Не — отвърна Монсон. — Швед.

— О, стори ми се, че чува малко акцент — оправда се турчинът.

Монсон го изгледа строго.

— Аз съм полицай — обясни той. — Искам да поогледам тук, ако може. Има ли още някой в къщи?

— Не. Само аз. В болнични съм.

Монсон се огледа. Мрачното антре беше дълго и тясно, мебелирано с дървен стол, масичка и метална поставка за чадъри. Върху масичката лежаха вестници и няколко писма с чуждестранни марки. Освен входната врата, в коридора имаше пет други врати, от които една двойна и две по-малки, вероятно на тоалетната и на дрешника.

Монсон пристъпи към двойната врата и бутна едното крило.

— Не. Стаята на госпожа Карлсон — рече ужасен мъжът в потника. — Забранено да се влиза.

Монсон надникна вътре. Беше натъпкана с мебели и явно служеше едновременно за спалня и за хол. Следващата врата водеше към голяма и модерна кухня.

— Забранено да се влиза в кухнята — обади се пак турчинът зад него.

— Колко стаи има апартаментът? — попита Монсон.

— Тази на госпожа Карлсон, кухнята и нашата — Отговори мъжът. — И тоалетната и дрешника.

Монсон сбърчи замислено вежди.

— Значи, две стаи и кухня — рече на себе си той.

— Вие разгледа нашата стая? — предложи турчинът и отвори вратата.

Стаята беше приблизително седем на пет. Двата й прозореца с провиснали избелели пердета гледаха към улицата. Покрая бяха разположени легла, а между прозорците едно тясно канапе опираше с възглавниците си стената.

Монсон преброи шест легла. Три от тях стояха неоправени. Навсякъде се търкаляха разхвърляни обувки, дрехи, книги и вестници. Мястото в средата на стаята се заемаше от кръгла, боядисана в бяло маса, обградена с пет различни стола. Останалата мебелировка се състоеше от висок тъмен скрин до един от прозорците.

Стаята имаше още две врати. Пред едната стоеше легло — явно водеше към стаята на госпожа Карлсон и беше заключена. Другата се закриваше от малък гардероб, пълен с дрехи и куфари.

— Шестима ли живеете тук? — попита Монсон.

— Не, осем — отвърна турчинът.

Отиде до леглото пред вратата и изтегли под него друго. Сетне посочи още едно от леглата и обясни:

— Тук има две такива. Мохамед спеше на онова.

— Кои са другите седем? — продължи Монсон. — Също ли са турци?

— Не, ние сме трима турци, двама… един арабин, двама испанци, един финландец и този новия, той е грък.

— И тук ли се храните?

Турчинът бързо прекоси стаята и дръпна възглавницата на едно от леглата. Но Монсон успя да мерне разтвореното порнографско списание под нея.

— Извинете — продължи турчинът, — тук е малко… не така добре разтребено. Дали се храним тук? Не, готвенето е забранено. Забранено отиването в кухнята. Малка печка в стаята — забранено. Не бива да се готви и да се вари кафе.

— Колко ви е наемът?

— Плащаме триста и петдесет крони на човек — отвърна турчинът.

— На месец?

— Да. Всички месеци по триста и петдесет крони.

Той кимна и почеса силно окосмените си гърди.

— Аз печеля много добре — обясни той. — Сто и седемдесет крони на седмица. Карам, електрокар. По-рано аз работил в ресторант и не печелил така добре.

— Знаете ли дали Мохамед Боуси имаше роднини? — попита Монсон. — Родители или братя и сестри?

Турчинът поклати глава.

— Не, не зная. Ние с него били много приятели, но Мохамед малко говори. Много беше уплашен.

Монсон стоеше до прозореца и наблюдаваше групата измръзнали хора, които чакаха автобуса на крайната спирка.

Обърна се.

— Уплашен?

— Не уплашен. Как се казваше? А, да, срам.

— Срамежлив? Аха — досети се Монсон. — А знаете ли откога живееше тук?

Турчинът седна на канапето между прозорците и поклати глава.

— Не, не зная. Аз дошъл миналия месец и Мохамед вече живял тук.

Монсон се потеше в дебелото си палто, въздухът в стаята, сякаш изпълнен с изпаренията на осемте си обитатели, му тежеше.

Как само копнееше за Малмьо и своето хубаво подредено жилище на Регементсгатан.

Изрови от джоба си последната клечка за зъби и попита:

— Кога ще се прибере госпожа Карлсон?

Турчинът вдигна рамене.

— Не зная — отвърна той. — Скоро.

Монсон пъхна в уста клечката, седна на един от столовете край масата и зачака.

След половин час хвърли сдъвканите остатъци от клечката в пепелника. Бяха се прибрали още двама от квартирантите на госпожа Карлсон, но самата хазяйка още я нямаше.

Новодошлите бяха двамата испанци и тъй като техният шведски бе доста беден, а неговият испански хич го нямаше, той скоро се отказа да ги разпитва. Единственото, което установи, бе, че се казват Рамон и Хуан и че се прехранват, като прибират мръсните чинии в едно ресторантче.

Турчинът се беше излегнал на канапето и вяло прелистваше някакво немско списание. Испанците водеха оживен разговор, обличайки се за излизане. Вечерните им развлечения явно бяха свързани с някакво момиче на име Шерщин, което бе и тема на разговора.

Монсон поглеждаше непрекъснато часовника. Решил бе да не чака нито минута след пет и половина.

В пет и двадесет и осем госпожа Карлсон си дойде.

Настани го в най-хубавото си кресло, поднесе му десертно вино и се впусна в жалби за мъките си като хазяйка.

— Повярвайте ми, никак не е приятно да живееш сама в къща, пълна с мъже — говореше тя, — и при това чужденци. Но какво друго да стори една нещастна бедна вдовица като мен?

Монсон направи една бърза сметка. Тази бедна вдовица слагаше в джоба си почти три хиляди на месец от наемите.

— Този Мохамед — продължи тя. — Дължеше ми наем за цял месец. Бихте ли могли да уредите да го получа? Той имаше пари в банката.

На въпроса на Монсон какво й е впечатлението от Мохамед, тя отговори:

— За арабин беше наистина доста мил. Обикновено са такива мръсни и непочтени. Но той беше приятен, тих и изглеждаше порядъчен. Не пиеше, а мисля, че нямаше и приятелка. Но, както вече казах, не си е платил наема за последния месец.

Оказа се, че тя е доста добре запозната с личния живот на наемателите си. Действително Рамон дружал с някаква повлекана на име Шерщин, но за Мохамед не можа да разкаже много.

Имал омъжена сестра в Париж. Често му пращала писма, но нямало как да се четат, тъй като тя пишела на арабски.

Госпожа Карлсон донесе връзка писма и ги подаде на Монсон. Името и адресът на сестрата бяха написани на пликовете.

Всички земни принадлежности на Мохамед Боуси стояха натъпкани в един брезентов куфар, Монсон взе и него със себе си.

Преди да затвори външната врата, госпожа Карлсон още веднъж му напомни за неплатения наем.

— Ужасна жена — измърмори Монсон под нос и заслиза надолу към колата.

XIX

Понеделник. Сняг. Вятър. Кучешки студ.

— Само за ски — отбеляза Рьон.

Стоеше до прозореца и гледаше замечтано към улицата и покривите на къщите, които едва се различаваха през падащата бяла завеса.

Гунвалд Ларшон го погледна с подозрение и попита:

— Това някакво остроумие ли е?

— Не. Само си мисля за времето, когато бях момче.

— Съвсем на място! А как не ти идва наум да се заемеш с нещо по-полезно? Нещо по разследването?

— Напротив — оправда се Рьон, — но…

— Но какво?

— Точно това исках да кажа и аз. Какво?

— Убити са девет човека, а ти стоиш тук и се чудиш какво да правиш. Нали си следовател?

— Да, следовател съм.

— Търси тогава, по дяволите.

— Къде?

— Отде да знам. Направи нещо.

— Ти самият какво правиш?

— Не виждаш ли? Седя и чета психологическите измишльотини, които са ни забъркали Меландер и докторите.

— Защо?

— Не зная. Откъде мога да знам всичко?

От кървавата баня в автобуса беше изминала седмица. Разследването не беше стигнало доникъде, а конструктивни идеи почти липсваха. Дори потокът безполезни сведения, пращани от обществеността, започна да секва.

Потребителското общество и притеснените му граждани имаха други грижи. Наистина до Коледа оставаше повече от месец, но рекламните оргии вече бяха започнали. Покупателната история се развихряше из накичените с гирлянди търговски улици също тъй бързо и безмилостно като чумата. Не можеше да се противостои на епидемията — нямаше къде да се бяга. Тя се вмъкваше в къщите и апартаментите, отравяше и завладяваше всичко и всички по пътя си. Децата вече плачеха от изтощение, а бащите затъваха до гуша в дългове. Узаконената шарлатания достигаше върха си. В болниците рязко се увеличиха случаите на сърдечни инфаркти, нервни кризи, спукани язви.

В централните полицейски участъци чести гости станаха предвестниците на големия семеен празник — мъртвопияни Дядо Мразовци, довлечени до входовете на къщите и обществените писоари. На площад Марияторйет двама уморени полицаи се мъчели да натикат в таксито един натряскан Дядо Мраз, но го изпуснали върху бордюра. В бъркотията двамата били здраво притиснати от объркани ревящи деца и яростно ругаещи пияници. Единият от полицаите, цапардосан с ледена топка по окото, откачил и грабнал палката. Заудрял наслуки и уцелил някакъв любопитен пенсионер. Тази неприятна случка наля масло в огъня на враговете на полицията.

— Всички класи в обществото таят скрита омраза към полицията — отбеляза Меландер. — Нужен е само повод, за да се разрази.

— Тъй ли? — подхвърли Колберг равнодушно. — И на какво се дължи това?

— На факта, че полицията е едно необходимо зло — обясни Меландер. — Всички, включително и професионалните престъпници, знаят, че могат да изпаднат в положение, в което полицията би била единственото им спасение. Когато през нощта един крадец се събуди и чуе шум в мазето си какво прави той? Естествено звъни в полицията. Но когато такава опасност няма, повечето хора реагират със страх или ненавист, ако полицията по един или друг начин се намеси в техния живот или наруши спокойствието им.

— Значи, на всичко отгоре трябва да се чувствуваме и като необходимо зло — мрачно отбеляза Колберг.

Но Меландер невъзмутимо продължи.

— Същността на проблема, разбира се, лежи в парадоксалното противоречие, че сама по себе си професията на полицая изисква висша степен на интелигентност, както и изключителни психически, физически и морални качества, а с нищо не може да привлече хората, които притежават всичко това.

— Ти си ужасен! — възкликна Колберг.

Мартин Бек беше слушал тези приказки много пъти, поради което те вече слабо го забавляваха.

— Не може ли някъде другаде да водите социологическите си дискусии? — подхвърли той недоволно. — Опитвам се да мисля.

— За какво? — поиска да узнае Колберг, когато телефонът иззвъня.

— Да. Бек.

— Тук е Йелм. Как е, върви ли?

— Никак. Между нас казано.

— Успяхте ли вече да идентифицирате онзи мъж без лицето?

Мартин Бек познаваше Йелм отдавна и му имаше голямо доверие като специалист. А и не само той — някои го смятаха за най-добрия криминален техник в света. Но трябваше да се подхване както трябва.

— Не — отвърна Мартин Бек. — Изглежда, че никой не се е разтревожил от отсъствието му. И хората, които пратихме да разпитват за него, не донесоха нищо. — Пое дълбоко въздух и продължи: — Да не би да си открил нещо?

Самолюбието на Йелм трябваше да се гъделичка това всеки го знаеше.

— Да — отвърна той самодоволно. — Разгледахме тялото малко по-подробно. Опитахме да си изградим един по-точен образ, който да даде представа за живия човек. И мисля, че успяхме да му придадем известен характер.

Дали да кажа: наистина ли? — помисли си Мартин Бек.

— Наистина ли? — рече той.

— Да — отвърна Йелм очарован. — Резултатът е по-добър, отколкото очаквахме.

Сега пък какво да му пусна? Фантастично? Чудесно? А може би просто: хубаво? Или: прекрасно? Ще трябва по-често да се упражнявам на сбирките с приятелките на Инга, реши той.

— Браво! — рече Мартин Бек.

— Благодаря — отвърна Йелм възторжен.

— Няма защо. Ще ми разкажеш ли…

— Разбира се. Нали за това се обаждам. Първо огледахме зъбите му. Трудна работа. Доста са развалени. Но пломбите, които открихме, са немарливо направени. Не вярвам да са от шведски зъболекар. Засега само толкова мога да ти кажа за тях.

— И това е много — рече Мартин Бек.

— А сега за облеклото му. Костюмът е купен в някое от холивудските магазинчета — тук в Стокхолм. Както може би знаеш, те са три. Едно на Васагатан, едно на Йотагатан и едно на Санкт Ериксплан.

— Добре — отвърна Мартин Бек кратко.

Омръзна му да се преструва.

— Да — отвърна Йелм кисело, — и аз мисля така. И тъй, костюмът беше доста мръсен. Сигурен съм, че въобще не е виждал пране. Трябва да го е носил, кажи-речи, всеки ден доста дълго време.

— Колко дълго?

— Може би година.

— Открихте ли още нещо?

Йелм млъкна. Беше запазил най-хубавото за накрая и нарочно направи пауза.

— Да — най-после рече той. — В джобчето на сакото му открихме следи от хашиш, а няколко от песъчинките в десния джоб на панталона му бяха от разтрошени таблетки Прелюдин. Анализът на някои проби, взети при аутопсията, потвърждават, че мъжът е бил наркоман.

Нова умишлена пауза. Мартин Бек не каза нищо.

— Освен това е имал трипер — продължи Йелм. — Според лекаря в доста напреднал стадий.

Мартин Бек довърши бележките си, благодари и приключи разговора.

— Отдалеч намирисва на престъпния свят — обади се Колберг.

Беше стоял и подслушвал зад стола.

— Да — съгласи се Мартин Бек, — но отпечатъците от пръстите му ги няма в нашите картотеки.

— Може да е бил чужденец?

— Твърде е възможно — съгласи се Мартин Бек. — Но какво да правим с тия данни? Как да ги пуснем в печата?

— Не, не бива — намеси се Меландер. — Но можем да ги разпространим сред нашите информатори и познатите наркомани. Чрез отдела за наркотици и участъковите сътрудници.

— Хм, добре — съгласи се Мартин Бек.

Хващаме се за сламка, помисли той. Но какво друго ни остава? За последните денонощия полицията проведе две огромни акции в така наречения престъпен свят. И както се очакваше с мизерен резултат. Само най-затъналите и пропадналите не ги бяха усетили навреме. От близо сто и петдесетте заловени, повечето бяха чисти клинични случаи, които незабавно трябваше да се препратят по различните болници, ако, разбира се, имаше места.

Кабинетното разследване все още не даваше никакъв резултат, а хората, които поддържаха връзка с престъпния свят, твърдяха, че са убедени в искреността на информаторите.

И сигурно не се лъжеха. Едва ли някой имаше интерес да укрива този престъпник.

— Освен самия той — подхвърли Гунвалд Ларшон, който си падаше по излишните забележки.

Не им оставаше нищо друго, освен да се заловят с наличния материал. Да търсят оръжието и да продължат да разпитват всички, които са били свързани с жертвите. Сега вече тези „интервюта“ се провеждаха от новото попълнение — Монсон и един първи помощник-инспектор от Сундсвал на име Нурдин. А Гунар Алберг не можа да се откъсне от службата си, но сега това вече нямаше значение, тъй като всички, малко или много, бяха убедени, че въпросните разпити няма да доведат до нищо.

Часовете се нижеха безрезултатно. Ден след ден, седмица, сетне още една. И отново беше понеделник. Четвърти декември, имен ден за всички, наречени Барбру. Времето беше студено и ветровито, а коледната надпревара се разгаряше усилено.

Пристигналите подкрепления се умърлушиха и вече мечтаеха да се върнат у дома, Монсон — при мекия климат на южна Швеция, а Нурдин — при чистата и здрава северна зима. И двамата не бяха свикнали с големия град и не се чувствуваха добре в Стокхолм. Много неща просто им лазеха по нервите, най-вече напрежението, блъсканицата и нелюбезността на хората. А като полицаи се дразнеха от мръсотията и широко разпространената дребна престъпност.

— Момчета, направо не разбирам как издържате в този град! — възкликна Нурдин.

Беше набит, плешив мъж, с гъсти вежди и присвити кафяви очи.

— Тук сме родени — обясни Колберг — и не познаваме друг живот.

— Току-що пристигам с метрото — продължи Нурдин. — Само между Алвик и Фридхемсплан видях поне петнадесет човека, които у нас в Сундсвал полицията незабавно щеше да арестува.

— Нямаме достатъчно хора — каза Мартин Бек.

— Да, знам, но…

— Какво „но“?

— Давате ли си сметка, че хората тук са наплашени? Най-обикновени, добри хора, пък ако ги попиташ за пътя или недай си боже помолиш за огънче, ще побегнат. Тях просто ги е страх. Чувствуват се несигурни.

— Че кой ли се чувствува сигурен? — намеси се Колберг.

— Да — отвърна Нурдин. — Поне в нормални случаи. Но сигурно и аз скоро ще стана като тях. Имате ли нещо за мен?

— Да, получихме едно загадъчно сведение — отвърна Меландер.

— За кого?

— За неидентифицирания мъж от автобуса. Някаква жена от Хегерстен се обади и съобщи, че до тях имало гараж, който бил сборище на чужденци.

— Е, и?

— Вдигали голяма гюрултия. Е, тя, разбира се, не го каза точно така. Думата й беше „шумно“. И сред най-шумните бил някакъв нисък, мургав мъж, към тридесет и петте. Дрехите му напомняли малко описанието от вестниците, твърдеше тя, и от известно време никакъв не се мяркал.

— Че то има десетки хиляди хора с подобни дрехи — обади се Нурдин скептично.

— Да — съгласи се Меландер, — прав си. И съм почти сигурен, че това сведение няма да ни послужи. Всичко е толкова мътно, че надали има какво да се проверява. Пък и жената ми се стори доста несигурна в думите си. Но ако нямаш какво друго да правиш в момента…

Той не се доизказа. Надраска името и адреса върху един лист от бележника си и го откъсна. Телефонът иззвъня и докато вдигаше слушалката, му го подаде.

— Заповядай.

— Че то не се чете — възкликна Нурдин.

Меландер имаше разкривен и меко казано, трудноразбираем почерк. Всъщност само за външни хора беше нечетлив. Колберг взе написаното и го погледна.

— Клинообразно писмо — заключи той. — Или може би староеврейско. Вероятно Фредрик е авторът на пергаментите от Мъртво море, макар че не притежава толкова чувство за хумор. Аз впрочем съм първият му тълкувател.

Набързо преписа данните и добави:

— Ето ти всичко четливо написано.

— О’кей — съгласи се Нурдин, — бих могъл да отида. Има ли кола?

— Да. Но имайки пред вид движението и пътната обстановка, препоръчвам ти да се осланяш на обществения транспорт. Вземи тринайсетката или двадесет и три в посока юг и слез на Акселберг.

— Е, всичко хубаво — рече Нурдин и излезе.

— Днес не ми изглеждаше особено въодушевен — обади се Колберг.

— Можеш ли да го упрекнеш за това? — попита Мартин Бек и се изсекна.

— Едва ли — отвърна Колберг и въздъхна. — Защо да не пуснем момчетата да си заминат по домовете?

— Защото не е наша работа — отвърна Мартин Бек. — Те са тук, за да участвуват в най-интензивното преследване, извършвано някога в страната.

— Хубаво би било… — отвори уста Колберг, но млъкна. Нямаше нужда да се доизказва. Би било безспорно предимство, ако знаеха кого гонят и къде следваше да го гонят.

— Само ще ви цитирам думите на министъра на правосъдието — започна Мартин Бек невинно. — „Нашите най-големи мозъци“, естествено има пред вид Монсон и Нурдин, „работят с пълна пара за залавянето на един ненормален масов убиец, чието обезвреждане е задача номер едно както за обществото, така и за отделния човек“.

— Кога го е казал?

— За пръв път преди седемнадесет дни. А за последен път — вчера. Но вчера му бяха отделили само четири реда на двадесет и втора страница. Сигурно го е огорчило, но нали догодина има избори.

Меландер беше приключил телефонния си разговор и сега човъркаше с един разгънат кламер лулата си.

— Не е ли време да оставим настрана, така да се каже, версията за ненормалния масов убиец? — рече той кротко.

Изминаха петнадесет секунди, докато Колберг отговори.

— Да — каза той, — крайно време е. Време е също да заключим вратата и да изключим телефоните.

— Тук ли е Гунвалд? — попита Мартин Бек.

— Да, господин Ларшон седи оттатък и си чопли зъбите с ножа за хартия.

— Погрижи се да препращат всички телефонни разговори към него — рече Мартин Бек.

Меландер протегна ръка към телефона.

— Кажи да ни донесат и закуска — добави Колберг. — За мен три виенски кифли и една ореховка.

Кафето дойде след десетина минути. Колберг заключи вратата.

Седнаха. Колберг изсърба кафето и лакомо се зае с виенските кифли.

— Така, ситуацията е следната — започна той между хапките. — Ненормалният убиец стои умърлушен в гардероба на шефа ни. Когато отново ни потрябва, ще го извадим и натупаме от праха. Получаваме следната работна хипотеза. Лице, въоръжено с автомат, модел тридесет и седем, застрелва в един автобус девет души. Деветимата не се познават помежду си. Просто случайно са били заедно по това време.

— Човек, който стреля, има мотив — обади се Мартин Бек.

— Да — съгласи се Колберг и посегна към ореховката. — Впрочем аз още от самото начало бях убеден в това. Но той едва ли е имал мотив, за да убие случайно събрани хора. Следователно истинското му намерение е било да очисти един от тях.

— Убийството е било замислено внимателно — добави Мартин Бек.

— Един от девет — продължи Колберг. — Но кой? Имаш ли списъка, Фредрик?

— Не ми трябва — отвърна Меландер.

— Да, разбира се. Не помислих. Да го минем ли пак?

Мартин Бек кимна в знак на съгласие и последвалият разговор се превърна в диалог между него и Колберг.

— Густав Бенгтсон — започна Меландер. — Шофьорът. Неговото присъствие в автобуса, може да се каже, е мотивирано.

— Безспорно.

— Изглежда е водел изключително нормален живот. Семейството му е в ред. Неосъждан. Винаги си гледал работата. Обичан от колегите. Разпитахме и няколко приятели на семейството. Казват, че бил добър и грижлив съпруг. Член на въздържателно дружество. Четиридесет и осем годишен. Роден тук в града.

— Врагове? Няма. Влияние? Няма. Пари? Няма. Мотив за убийството му? Няма. Следващият.

— Сега няма да карам по реда, в който ги е дал Рьон — продължи Меландер. — Хилдур Юхансон, вдовица, шестдесет и осем годишна. Връщала се от дъщеря си, която живее на Вестманагатан. Имала жилище на Нора Сташунсгатан. Родена е в Едсбру. С дъщерята е разговарял Ларшон, Монсон и… е все едно. Водела усамотен живот и се препитавала от пенсията си. Няма какво повече да се каже за нея.

— Напротив, има. Че вероятно се е качила на Уденсгатан и е пропътувала само шест спирки. И че никой друг освен дъщерята и зетя не е знаел, че по това време ще пътува именно по тази отсечка. Продължавай.

— Юхан Шйелстрьом, петдесет и две годишен и роден във Вестерос. Началник на един автомобилен сервиз „Гренс“ на Сибюлегатан. Останал да работи извънредно и се връщал в къщи. Това го уточнихме. Също нормален брак. Интересувал се най-вече от колата и вилата си. Неосъждан. Печелел добре, но не в излишък. Тези, които го познават, казват, че вероятно е пропътувал разстоянието от площад Йостермалм до центъра с метрото и там е взел автобуса. Следователно трябва да се е качил на спирката пред магазин „Оленс“. Шефът му го описа като сръчен майстор и добър ръководител. Хората от сервиза казват, че бил…

— … тиранин за всички подчинени и блюдолизец пред шефовете. Аз ходих да разговарям с тях. Давай следващия.

— Алфонс Шверин, четиридесет и три годишен и роден в Минеаполис в САЩ от шведско-американски родители. Дошъл в Швеция непосредствено след войната и останал тук. Имал малка фирма за внос на карпатски чам за резонаторно покритие, но преди десет години фалирал. Шверин пиел. Лежал е два пъти в Бекомберя и три месеца в Богесунд за шофиране в пияно състояние. Това било преди три години. След като се провалил в сделките, станал общ работник, последно в обществения сектор. Пътното строителство. Същата вечер прекарал в „Пилен“ на Брюгаргатан и тъкмо се връщал. Не е пил нещо особено, вероятно защото е нямал пари. Живеел много оскъдно. Предполагаме, че след ресторанта е отишъл до спирката на Васагатан. Бил е ерген и нямал роднини в Швеция. Колегите му го обичали. Казват, че имал весел и приветлив характер, обичал да си пийва бира и с всички хора бил на приятелска нога.

— Същият видял човека, който е стрелял, и преди да умре казал на Рьон нещо неразбираемо. Има ли резултат от специалистите?

— Още не. Мохамед Боуси, алжирец, работник в ресторант, тридесет и шест годишен, роден не знам-къде-си, не мога да го произнеса, пък и забравих името.

— Немарливост.

— От шест години живее в Швеция, преди това в Париж. Не се интересувал от политика и не членувал никъде. Спестявал пари в банката. Хората, които го познават, казват, че бил срамежлив и затворен. Същата вечер приключил работа в десет и половина и се прибирал. Добър човек, но стиснат и скучен.

— Няма защо да описваш себе си.

— Медицинската сестра Брит Даниелсон, родена през 1940 година в Есльов. Седяла е до Стенстрьом, но нищо не подсказва, че са се познавали. Лекарят, с когото ходи, бил дежурен същата нощ. Вероятно се е качила на Уденсгатан, заедно с вдовицата Юхансон и била на път за в къщи, не се е отбивала никъде. След работа веднага е отишла на спирката. Не сме сигурни дали не е била заедно със Стенстрьом.

Колберг поклати отрицателно глава.

— Изключено. Защо ще му е да се занимава с това малко невзрачно същество? У дома си е имал всичко, което е искал.

Меландер го погледна с недоумение, но остави въпроса висящ.

— Сега за Асаршон. На пръв поглед всичко изглежда блестящо, но това е само една фасада.

Меландер млъкна, за да оправи лулата си, и продължи:

— Този Асаршон е доста подозрителен тип. Два пъти е съден за укриване на данъци, а в началото на петдесетте години и за криминално престъпление. Използувал сексуално едно четиринадесетгодишно момиче. И трите пъти затвор. Имал е доста пари. В сделките си и въобще в живота е бил безскрупулен. И много хора са имали причина да го мразят. Дори на жена си и брат си е бил отвратителен. Но едно е ясно. Присъствието му в автобуса е мотивирано. Връщал се е от някакво събрание на Нарвавеген и е отивал при една любовница на име Улсон. Тя живее на Карлбергсвеген и работи в кантората му. Обадил й се е предварително. Разпитвахме я няколко пъти.

— Кой я разпита?

— Гунвалд и Монсон. По различно време. Тя твърди, че…

— Почакай. Защо е взел автобуса?

— Вероятно е бил доста пийнал и не е посмял да се качи в собствената си кола. А поради силния дъжд не е успял да хване и такси. Диспечерската служба с била претоварена от повиквания и в централната част на града не е имало нито една свободна кола.

— О’кей. Какво казва любовницата?

— Че Асаршон й бил гаден. Истински дядка и почти съвсем импотентен. Че го правела заради парите и службата си. Гунвалд счита, че е полупрофесноналистка, истинска повлекана и доста глупава. Казва също, че му приличала на Заза Габор, само че не я знам коя е.

— Господин Ларшон и жените. Ще взема да напиша един роман.

— Пред Монсон споделила също така, че е извършвала услуги, както тя самата се изразила, и на познатите на Асаршон. По негово нареждане. Асаршон е роден в Гьотеборг и се качил на моста при Юргорден.

— Благодаря ти приятелю. Точно така ще започна книгата си. „Той е роден в Гьотеборг и се качил при моста на Юргорден“. Блестящо.

— Хронологически всичко съвпада — добави невъзмутимо Меландер.

Тук Мартин Бек за пръв път се намеси в разговора.

— Значи, остават само Стенстрьом и непознатият?

— Да — отвърна Меландер. — За Стенстрьом знаем, че е идвал откъм Юргорден, колкото и странно да ни звучи това. И че е бил въоръжен. За непознатия знаем, че е бил наркоман на около тридесет-четиридесет годишна възраст. И повече нищо.

— Присъствието на всички останали в автобуса е мотивирано — обади се Мартин Бек.

— Да.

— Установихме защо са били там.

— Да.

— Настъпи мигът за почти класическия въпрос — заключи Колберг. — Какво е правел Стенстрьом в автобуса?

— Ще трябва да поговорим с момичето — обади се Мартин Бек.

Меландер извади лулата от устата си и рече:

— С Оса Торел? Но нали вие самите вече разговаряхте с нея. И след това пак я чухме.

— Кой? — попита Мартин Бек.

— Ами Рьон. Преди малко повече от седмица.

— О! Защо Рьон? — тихо изстена той.

— Какво искаш да кажеш? — попита Меландер.

— Рьон не е лош — обясни Мартин Бек, — но в случая не е съвсем наясно по въпроса. И освен това не е бил близък със Стенстрьом.

Колберг и Мартин Бек продължително и мълчаливо се спогледаха. Най-после тишината бе нарушена от Меландер.

— Е? Какво е правил Стенстрьом в автобуса?

— Отивал е на среща — започна Колберг неохотно. — С някое момиче или приятел.

Ролята на Колберг в такива случаи беше винаги да играе ролята на опонента, но този път сам не си вярваше много.

— Забравяш нещо — прекъсна го Меландер. — В продължение на десет дни ние чукахме и разпитвахме по всички врати в района. И не открихме нито един човек, който по-рано да е чувал нещо за Стенстрьом.

— Това не доказва нищо. Този район гъмжи от странни бърлоги и подозрителни пансионати. А по такива места полицията не е особено популярна.

— И все пак мисля, че по отношение на Стенстрьом можем да изключим теорията за любовницата — реши Мартин Бек.

— Кое те кара да мислиш така? — веднага попита Колберг.

— Просто не вярвам в нея.

— Но признаваш, че е възможна?

— Да.

— О’кей. Да я оставим. Поне за сега.

— Значи, основният ни въпрос е: какво е правил Стенстрьом в автобуса? — заключи Мартин Бек, но веднага го прекъснаха.

— Какво е правил непознатият в автобуса?

— Нека го оставим за сега.

— Не. Неговото присъствие там заслужава също толкова внимание колкото и присъствието на Стенстрьом. Освен това не знаем нито кой е, нито по каква работа е бил тръгнал.

— Може би просто се е возел на автобус.

— Просто се е возел на автобус?

— Да. Много бездомни правят тъй. За една крона можеш да направиш два тура. А това са няколко часа.

— В метрото е по-топло — намеси се Колберг. — И там можеш да пътуваш колкото си искаш, важното е да не излизаш извън перона, а само да сменяш влаковете.

— Да, но…

— Освен това забравяш нещо важно. Непознатият имаше не само прашинки хашиш и таблетки прелюдии из джобовете си, но и повече пари, отколкото всички останали в автобуса взети заедно.

— Което всъщност изключва вероятността да е било обир — подметна Меландер.

— Впрочем — рече Мартин Бек — районът, както сам каза, гъмжи от бърлоги и странни пансионати. Може би е живеел в някоя от тия дупки. Но да се върнем на основния въпрос. Какво е правил Стенстрьом в автобуса?

Настъпи мълчание, което трая най-малко минута. В съседната стая звъняха телефоните. От време на време се чуваха и гласове — ту на Гунвалд Ларшон, ту на Рьон. Най-после Меландер се обади:

— Какво умееше Стенстрьом?

Знаеха го и тримата. Меландер бавно кимна и сам си отговори:

— Стенстрьом умееше да следи.

— Да — обади се Мартин Бек, — това беше негов специалитет. Вършеше го умело и упорито. По цели седмици можеше да върви след някого.

Колберг се почеса по тила и рече:

— Спомням си как преди четири години докара до лудост оня сексуален убиец от кораба по Йота-канал.

— Преследваше го — поправи го Мартин Бек.

Никой не му отвърна.

— Още тогава владееше изкуството — продължи Мартин Бек. — Но сетне научи още много.

— Впрочем ти попита ли Хамар какво е правил Стенстрьом през лятото, когато се занимавахме с нерешените случаи? — неочаквано се сети Колберг.

— Да — отвърна Мартин Бек, — но ударих на камък. Стенстрьом ходил при него на разговор. Хамар му предложил няколко случая, но вече не си спомня кои, всички обаче минавали възрастовата граница. Не защото били остарели, а защото Стенстрьом бил твърде млад. Не искал да се захваща с неща, случили се, когато е бил едва десетгодишен и още е играел на стражари и апаши в Халстахамар. Накрая решил да се порови в онова изчезване, с което се занимаваше ти.

— Че той никакъв не ми се обади — рече Колберг.

— Сигурно се е задоволил само с документите по делото.

— Може.

Мълчание, нарушено пак от Меландер, който стана и каза:

— Е, докъде стигнахме?

— Не ми е съвсем ясно — отвърна Мартин Бек.

— Извинете ме — каза Меландер и отиде до тоалетната.

Когато затвори вратата след себе си, Колберг погледна Мартин Бек и попита:

— Кой ще отиде при Оса?

— Виж какво, това е работа за сам човек, а от двама ни ти си по-подходящ.

Колберг не отговори.

— Не искаш ли? — попита Мартин Бек.

— Не, не искам, но въпреки това ще отида.

— Тази вечер ли?

— Първо имам да ходя на други две места. До Вестберя и в къщи. Обади й се и кажи, че към седем и половина ще я посетя.

Един час по-късно Колберг влезе в жилището си на Паландергатан.

Часовникът показваше едва пет, а навън вече от няколко часа беше тъмно.

Жена му, облечена в избелели джинси и негова стара карирана риза, боядисваше кухненските столове. Беше си навила ръкавите и небрежно завързала краищата й отпред. По ръцете, раменете и краката, та дори и на челото й имаше боя.

— Съблечи се — каза той.

Тя застина с вдигната четка и го погледна изпитателно.

— Спешно ли е? — с насмешка попита тя.

— Да.

Веднага стана сериозна.

— Трябва да излизаш пак ли?

— Да, имам разпит.

Тя кимна, остави четката в кутията с боя и си изтри ръцете.

— Оса — рече той. — Ще ми бъде ужасно трудно.

— Искаш да се подготвиш ли?

— Да.

— Но да знаеш, че ще те пооплескам малко — предупреди го тя и разкопча ризата си.

XX

Пред една къща на Клуббакен стоеше побелял от сняг мъж и замислено гледаше някаква бележка. Беше се овлажнила и вече се разпадаше. Снежната виелица и слабата светлина на уличната лампа му пречеха да я разчете. Но като че ли все пак беше попаднал на верния адрес. Отръска се като мокро куче и изкачи стъпалата пред входа. На площадката изтупа снега от обувките си и позвъни. После сне шапката, изтръска я от влажните снежинки и без да я слага обратно на главата си, зачака да види какво ще стане. Вратата се открехна и се показа жена на средна възраст. Беше препасана с престилка и имаше брашно по ръцете.

— Полиция — каза той дрезгаво.

Прокашля се и допълни:

— Първи помощник-инспектор Нурдин.

Жената го гледаше плахо.

— Можете ли да се легитимирате? — най-после рече тя. — Искам да кажа…

Мъжът въздъхна, премести шапката в лявата си ръка и започна да разкопчава палтото и жакета си. Измъкна портфейла и й показа служебната карта.

Жената проследи движенията му с ужасен поглед, сякаш очакваше ей сега да измъкне бомба или автомат, или презерватив.

Тъй като той не й даде картата си, тя се принуди да се взира през едва открехнатата врата.

— Детективите нямаха ли едни такива особени значки? — попита тя колебливо.

— Да, госпожо. Аз също имам — отвърна той мрачно.

Носеше значката си в задния джоб. Чудеше се само как да стигне до нея, без да оставя шапката на стълбите или пак да я слага на главата си.

— Е, и това стига — рече жената несигурно. — Сундсвал? Дошли сте чак от Норланд, за да говорите с мен?

— Не. Имам да свърша и други работи в града.

— Извинявайте. Но нали разбирате, искам да кажа…

Тя млъкна.

— Да? Какво искате да кажете?

— Ами, такова, в днешно време човек трябва да е предпазлив. Никога не знаеш…

Нурдин усилено размишляваше къде да сложи шапката си. На главата му продължаваше да вали и снежинките се топяха по голото му теме. Не биваше да остава така, в едната ръка с легитимация, а в другата с шапка. Можеше да му се наложи да запише нещо. Най-практично би било да си я сложи обратно на главата си, но щеше да изглежда неучтиво. Пък би било глупаво да я остави на стълбите. Може би трябваше да помоли жената да го пусне вътре, но това щеше да я постави пред необходимостта да отговори с да или не, а както я преценяваше, това можеше да й отнеме доста време.

Там, откъдето идваше Нурдин, си беше съвсем в реда на нещата да поканиш чуждия човек в кухнята, да му предложиш чаша кафе и да го оставиш да се постопли край печката. Хубав и практичен обичай, мислеше си той. Но може би неприложим в големия град.

Сепна се и попита:

— При обаждането си вие споменахте някакъв мъж и един гараж, нали?

— Страшно съжалявам, ако съм ви обезпокоила…

— О, напротив. Много сме ви благодарни.

Тя се обърна и погледна назад, при което почти му затвори вратата. Вероятно се боеше да не прегорят курабиите в печката.

— Да, да. Очаровани — продължи Нурдин под носа си. — Прещастливи. Да се побърка човек.

Жената открехна вратата и попита:

— Какво-какво?

— Гаражът…

— Той е там, оттатък.

Нурдин проследи погледа й и рече:

— Не виждам нищо.

— От горния етаж се вижда — обясни тя.

— А мъжът?

— Той беше някак странен. А през последните седмици не съм го виждала. Такъв един нисък, мургав.

— Нима постоянно наблюдавате гаража?

— Ами да. Вижда се от прозореца на спалнята ми…

Тя се изчерви. Сега пък къде сбърках, помисли си Нурдин.

— Държи го чужденец и наоколо се навъртат куп странни типове. Човек все пак би искал да знае…

Невъзможно му беше да разбере дали тя млъкна, или продължи тихо, защото вече не долавяше думите й.

— Какво му беше странното на ниския мургав мъж?

— Ами… смееше се.

— Смееше се?

— Да, страшно високо.

— Знаете ли дали сега в гаража има някой?

— Преди малко светеше, когато бях горе и гледах.

Нурдин въздъхна и си сложи шапката.

— Е, тогава ще отида да видя. Благодаря ви, госпожо.

— Няма ли… да влезете?

— Не, благодаря.

Тя отвори вратата двойно по-широко, погледна го тъпо и попита жадно:

— Ще има ли награда?

— За какво?

— Ами не знам.

— Довиждане.

Той пое в направлението, което тя му посочи. Чувствуваше, като че ли има компрес на главата си. Жената беше затворила веднага след него и сега вероятно стоеше на пост край прозореца в спалнята си.

Гаражът представляваше постройка от етернитови плоскости и ламаринен покрив, отделена от другите сгради. Толкова малък, че можеше да побере най-много две коли. Над вратата гореше електрическа крушка.

Нурдин дръпна едната половина на вратата и влезе.

Вътре стоеше зелена шкода „Октавия“, модел 1959 година. Ако не изглеждаше тъй разбита, вероятно можеха да й вземат четиристотин крони, помисли си Нурдин, който дълго време като полицай се бе занимавал с автомобили и всякакви тъмни сделки, свързани с тях. Под колата лежеше по гръб един мъж. Съвсем неподвижно. Виждаха се само два крака в син работен комбинезон.

Мъртъв, помисли си Нурдин. Побиха го тръпки. Забрави и Сундсвал и Югбьоле, където беше роден и отраснал. Приближи се до колата и бутна мъжа с крак.

Човекът подскочи като ужилен. Изпълзя и се изправи на крака. Застана пред него с лампата в ръка и втренчи слисан поглед в посетителя.

— Полиция — представи се Нурдин.

— Документите ми са в ред — каза бързо мъжът.

— В това не се и съмнявам — отвърна Нурдин.

Собственикът на гаража беше към тридесетте. Строен мъж, с кафяви очи, къдрава тъмна коса и грижливо сресани бакенбарди.

— Италианец ли си? — попита Нурдин, който не умееше да различава други чужденци освен финландците.

— Не, швейцарец. От немска Швейцария. Кантон Граубюнден.

— Говориш добре шведски.

— Живея тук от шест години. За какво става въпрос?

— Опитваме се да се свържем с един твой приятел.

— Кой?

— Не знаем как се казва.

Нурдин огледа мъжа в синия комбинезон и продължи:

— Той е по-нисък от теб, но малко по-пълен. С тъмни коси и кафяви очи. И доста дълга коса. Към тридесет и пет години.

Другият поклати глава.

— Нямам такъв приятел. Пък и не дружа с такова много хора.

— Казва се „толкова много“ — любезно го поправи Нурдин.

— Да, толкова много.

— Но казват, че тук идвали доста хора.

— Да. Идват младежи с коли. Искат да им ги поправям.

Помисли малко и обясни:

— Аз съм автомонтьор, работя в един сервиз на Рингвеген. Засега само сутрин. Всички тези немци и австрийци знаят, че съм тук и идват да им поправям безплатно колите. Повечето изобщо не ги познавам. В Стокхолм е пълно с тях.

— Мъжът, когото търсим, е носел черен дъждобран и бежов костюм.

— Съжалявам. Нищо не ми говори. Не мога да си спомня такъв.

— Какви приятели имаш?

— Приятели? Няколко немци и австрийци.

— Днес идвал ли е някой от тях?

— Не. Всички знаят, че съм зает. Работя над тая кола денонощно.

С омасления си пръст посочи автомобила и добави:

— До Коледа искам да я оправя, за да посетя родителите си.

— В Швейцария?

— Да.

— Няма да ти е леко.

— Не. Купих я само за сто крони. Но ще я оправя. Аз съм добър монтьор.

— Как се казваш?

— Хорст. Хорст Дике.

— А моето име е Улф. Улф Нурдин.

Швейцарецът се усмихна с безупречни бели зъби.

Правеше впечатление на симпатичен и способен млад мъж.

— Е, Хорст. Значи, не знаеш кого имам пред вид?

Дике поклати глава.

— Не. Съжалявам.

Нурдин не се разочарова никак. Всъщност просто бе ударил на камък, както се и очакваше. Да не бяха тъй зле със следите, едва ли някой щеше да си губи времето с този сигнал. Но още не искаше да се предава, пък и мисълта за метрото, с неговото гъмжило от мрачни физиономии и влажни дрехи, не го привличаше кой знае колко. Швейцарецът очевидно се опита да му помогне, като попита:

— Повече не знаеш ли? Имам пред вид за момчето?

Нурдин се замисли и рече:

— Смеел се е. Някак силно.

Лицето на мъжа веднага просветна.

— О, сега мисля, че знам кого имаш пред вид. Той се смееше така.

Дике отвори уста и издаде пронизителен звук, рязък и писклив като крясъка на бекас.

За Нурдин това дойде съвсем изневиделица и му бяха нужни няколко секунди, за да се опомни. После кимна бавно.

— Може би.

— Да-да — настоя Дике, — сега знам за кого мислиш. Ниско мургаво момче.

Нурдин изчакваше.

— Идвал е четири или пет пъти. А може и повече. Но името му не знам. Дойде с някакъв испанец, който искаше да ми продава части. Идва няколко пъти, но аз не купих.

— Защо не купи?

— Много евтини. Сигурно крадени.

— Как се казваше испанецът?

Дике вдигна рамене.

— Не зная. Пако, Пабло, Паквито или нещо подобно.

— Каква кола имаше?

— Хубава машина. „Волво Амазон“. Бяла.

— А онзи мъж с особения смях?

— Не зная. Той само го придружаваше. Изглежда, беше пил. Но колата я караше другият.

— И той ли беше испанец?

— Не вярвам. По-скоро швед. Но не съм сигурен.

— Преди колко време дойде? Или по-точно: кога за последен път дойде? — поправи се Нурдин. Дали го каза правилно?

— Преди три седмици. Или може би две. Не помня точно.

— Виждал ли си го оттогава този испанец? Пако или как му беше името?

— Не. Мисля, че щеше да се връща в Испания. Имаше нужда от пари, затова искаше да ми продава частите. Така поне твърдеше.

Нурдин отново се замисли.

— Казваш, че изглеждал пиян. Възможно ли е да е бил под въздействието на наркотик?

Вдигане на рамене.

— Не зная. Мисля, че беше пил. Но да е наркоман? Може. Нали почти всички тук са такива. Седят си в бърлогите, когато не обикалят да крадат. Не съм ли прав?

— И нямаш понятие как се казва или как му викат?

— Не. Но на няколко пъти с тях в колата имаше и едно момиче. Може би негова приятелка. Едно такова високо, с дълги руси коси.

— А как се казва?

— Не зная. Но й викат…

— Как? Как й викат?

— Мисля, че Русата Малин.

— Откъде знаеш това?

— Виждал съм я и по-рано. В града.

— Къде в града?

— В закусвалнята на Тегнергатан. Близо до Свеавеген, където ходят всички чужденци. Тя е шведка.

— Русата Малин?

— Да.

Нурдин не намираше какво повече да го пита. Погледна замислено зелената кола и рече:

— Пожелавам ти леко пътуване.

Дике му отвърна със заразителна усмивка:

— Няма да има проблеми.

— Кога ще се върнеш?

— Никога.

— Никога ли?

— Не. Швеция лоша страна. Стокхолм лош град. Само насилие, наркотици, крадци, алкохол.

Нурдин мълчеше. За последното, общо взето, беше съгласен с него.

— Отвратително — обобщи швейцарецът. — Но тук чужденец печели лесно. Всичко друго ужасно. Живея с още трима в една стая. Плащам четиристотин крони на месец. Чисто изнудване. Свинщина. Защото няма жилища. Само богаташи и престъпници могат да ходят на ресторант. Спестих пари. Отивам си. Ще отворя малка работилница и ще се оженя.

— Имаш ли си приятелки тук?

— Шведски момичета нищо не струват. Може студенти и някои други да срещат добри момичета, но обикновен работник среща само един сорт. Такива като Русата Малин.

— Какъв сорт?

— Курви.

— Искаш да кажеш, че не ти се плаща за момиче?

Хорст Дике се позамисли.

— Много го правят гратис, и пак са си курви. Гратискурви.

Нурдин поклати глава.

— Ти си видял само Стокхолм, Хорст. Стокхолм не е цяла Швеция.

— Останалото по-добро ли е?

Нурдин закима убедително. Сетне пак попита:

— Не можеш ли да си спомниш нещо повече за онова момче?

— Не. Само това, че се смееше така.

Дике отвори уста и отново издаде онзи пронизителен звук, рязък и писклив.

Нурдин кимна и тръгна.

Под близката лампа се спря и извади бележника си.

— Русата Малин — измърмори той под носа си. — Бърлоги. Гратискурви. Ама че професия съм си избрал.

Но какво съм виновен аз, мислеше си той. Баща ми ме накара.

Срещу него се зададе някакъв мъж. Нурдин вдигна ловджийската си шапка, която снегът отново бе успял да покрие, и попита:

— Извинете, можете ли…

Мъжът му хвърли бърз подозрителен поглед и ускори крачка.

— … да ми кажете как да стигна до спирката на метрото? — плахо довърши Нурдин, останал сам сред падащия мокър сняг.

Отново поклати глава и написа няколко думи в отворения тефтер.

Пабло или Пако. Бял „Амазон“. Закусвалня на Тегнергатан-Свеавеген. Смехът. Русата Малин. Гратискурва.

Сетне прибра тефтера и молива в джоба си, въздъхна и потъна отново в тъмнината.

XXI

Колберг стоеше на площадката пред жилището на Оса Торел, на втория етаж в къщата на Шйерхувсгатан.

Вече беше осем часът вечерта. Въпреки всичките си приготовления се чувствуваше някак потиснат и несигурен. В дясната си ръка стискаше плика, който бяха намерили в бюрото на Вестберя.

Бялото картонче с името на Стенстрьом още висеше над месинговата табелка.

Звънецът, изглежда, не работеше, но верен на навиците си, той заудря с юмрук по вратата.

Оса Торел отвори веднага. Изгледа го и рече:

— Да, да, тук съм. За бога, не ми разбивай вратата.

— Извинявай — измърмори Колберг.

В жилището беше доста мрачно. Съблече палтото си и запали лампата в коридора. Старата полицейска фуражка беше все още върху закачалката, както я остави при последното си идване. Кабелът за звънеца висеше откъснат над вратата.

Оса Торел проследи погледа му и измърмори:

— Идваха цял куп идиоти. Журналисти, фотографи и още какви ли не. И все звънят.

Колберг влезе мълчаливо в хола и седна на един от фотьойлите.

— Не можеш ли да светнеш лампата, та поне да се виждаме?

— Аз виждам достатъчно. Но, разбира се, може, може, сега ще запаля.

Щракна копчето, но не седна, а нервно започна да се разхожда напред-назад из стаята, сякаш затворена в клетка, от която искаше да излезе.

Въздухът в жилището му се стори тежък и застоял. Пепелниците не бяха изхвърляни от дълго време. Въобще стаята изглеждаше мръсна и неразтребена. През отворената врата на спалнята се виждаше неоправеното легло. От коридора мерна и кухнята с натрупаните в умивалника неизмити купи и чинии.

Сетне погледна жената. С нервни стъпки тя отиваше до прозореца, там се завърташе обратно, връщаше се пак до прага на спалнята, постояваше няколко секунди загледана към леглото, пак се обръщаше и отиваше до прозореца. И всеки път същото.

През цялото време трябваше да върти главата си наляво и надясно, за да я следи с поглед. Сякаш наблюдаваше тенис мач.

Оса Торел се беше променила от последния път, когато я видя преди деветнадесет дни, но носеше все същите или поне подобни чорапи на краката си и същите черни панталони. Тъмната й коса бе подстригана късо, което заостряше чертите на лицето й.

По панталоните си имаше полепнала пепел от цигари, а косата й стоеше рошава и сплъстена. Кафявият й поглед блуждаеше. Под очите си имаше тъмни сенки и устните й бяха изпръхнали. Ръцете й с големи отровножълти петна от никотин по пръстите не се сдържаха на едно място. На масата лежаха пет отворени пакета. Пушеше датски цигари „Сесил“. Спомни си, че Оке Стенстрьом не пушеше.

— Какво искаш? — попита тя грубо.

Приближи се до масата, измъкна една цигара, запали я с треперещи ръце и пусна изгорялата клечка на пода. Сетне сама си отговори:

— Нищо, разбира се. Точно като оня идиот, Рьон, дето цели два часа седя тук и ми клати глава.

Колберг мълчеше.

— Ще накарам да ми изключат телефона — прекъсна мисълта си тя.

— Не си ли на работа?

— В отпуск по болест съм.

Колберг кимна.

— Може да ти звучи глупаво — добави тя, — но лекарят на фирмата ни е такъв. Препоръча ми да си почина един месец на село или най-добре да замина в чужбина, а сетне ме докара в къщи.

Смукна дълбоко от цигарата и изтърси пепелта. По-голямата част падна извън пепелника.

— Оттогава изминаха три седмици — продължи тя. — Щеше да бъде много по-добре, ако ми бяха разрешили да си работя както обикновено.

Обърна му гръб, отиде до прозореца и погледна надолу към улицата, като същевременно докосна пердето с пръсти.

— Както обикновено — повтори тя на себе си.

Колберг мрачно се завъртя в стола си. Всичко излезе по-лошо, отколкото бе очаквал.

— Какво искаш? — попита тя, без да се обръща. — Отговори ми, за бога! Кажи нещо!

Трябваше да я изкара от това състояние. Но как?

Стана и отиде до голямата библиотека. Огледа кориците на томовете и измъкна един. Беше доста стара книга. „Наръчник по оглед на местопрестъплението“ от Ото Вендел и Арне Свенсон, 1949 г. Прелисти заглавните страници и прочете:

„Настоящата книга е издадена в номериран тираж, като тази е номер 2080 и се води на служителя от криминалната полиция Ленарт Колберг. Целта на книгата е да служи като наръчник на полицаите при тяхната често пъти тежка и отговорна работа на местопрестъплението. Съдържанието й е от поверителен характер. Ето защо авторите отправят молба към всички да не допуснат книгата да попада в чужди ръце.“

Името „Ленарт Колберг“ бе написал сам преди много години. Беше хубава книга и добре му служеше по онова време, когато все още имаше полза от нея.

— Моята стара книга — рече той.

— Че вземи си я де! — отвърна тя.

— Не. Дадох я на Оке преди няколко години.

— Така ли? Значи, все пак не я е откраднал.

Той продължи да прелиства страниците, като усилено мислеше какво да каже или да стори. Тук-таме беше подчертавал. На две места видя бележки, написани с химикал. И двата пъти под една и съща глава „Садистични убийства“.

„Убиецът (садистът) често пъти е импотентен и деянието му се явява нечовешко средство за постигане на сексуално задоволяване.“

Някой, вероятно Стенстрьом, беше подчертал това изречение. Отстрани беше сложил две удивителни и написал думите „или обратно“.

Малко по-долу, на същата страница, в пасажа, който започваше с изречението „При случай на садистично убийство жертвата може да е била убита“, беше подчертал две от точките: „4) след акта, за да не обади на полицията“ и „5) в резултат на шок“.

В полето стоеше написан следният коментар: 6) за да премахне жертвата, но това садистично убийство ли е?

— Оса — обърна се Колберг към нея.

— Да, какво има?

— Знаеш ли кога Оке е написал това?

Тя се приближи, хвърли бърз поглед върху книгата и отвърна:

— Нямам понятие.

— Оса — повтори той настоятелно.

Тя натисна недопушената цигара в препълнения пепелник и спря до масата със скръстени ръце.

— Да? Какво, по дяволите, има?

Колберг я огледа внимателно. Изглеждаше наистина дребна и хилава. Днес си беше сложила синя риза с къс ръкав, извадена върху панталона вместо познатата му вече плетена блуза. Кожата по ръцете и беше настръхнала и макар ризата да висеше свободно нагъната върху слабото тяло, зърната на гърдите й все пак ясно се очертаваха под плата като изпъкнали връхчета.

— Седни — рече той.

Тя вдигна рамене, взе си нова цигара и се упъти към вратата на спалнята, като въртеше запалката в ръцете си.

— Седни! — изрева Колберг.

Тя се сепна и го погледна. Големите й кафяви очи блеснаха насреща му едва ли не с омраза. Но все пак отиде и седна на креслото срещу него. С изпънат гръб и ръце върху бедрата. В дясната си ръка стискаше запалката, а в лявата — още незапалената цигара.

— Хайде да сложим картите на масата — предложи Колберг и погледна неловко към кафявия плик до себе си, като мислено се разкая за глупавата фраза, която изтърси.

— Чудесно — съгласи се тя с кристалночист глас. — Само дето нямам карти за слагане.

— Аз обаче имам.

— Така ли?

— Миналия път, когато дойдохме, ние не бяхме напълно искрени с теб.

Тя смръщи гъстите си тъмни вежди.

— По какъв начин?

— По много начини. Но първо искам да те попитам нещо: знаеш ли какво е правел Оке в този автобус?

— Не, не, не и още веднъж не. Нямам понятие.

— Защото и ние нямаме понятие — обясни Колберг.

Направи кратка пауза. Пое си дълбоко дъх и рече:

— Оке те е лъгал.

Реакцията не закъсня. Очите й блеснаха. Тя сви ръцете в юмрук и смачка цигарата между пръстите си. Тютюнът се пръсна по дрехите й.

— Как смееш да ми говориш така — рече тя.

— Казвам го, защото е истина. Оке не беше на работа нито в понеделник, когато го убиха, нито предната събота. През целия октомври и първите две седмици на ноември той е бил изключително свободен.

Тя го зяпна, без да отговори.

— И това е факт — продължи Колберг. — Другото, което искам да зная, е следното: винаги ли носеше пистолета със себе си извън работа?

Мина известно време, докато му отговори.

— Върви по дяволите и не ме мъчи с вашите методи на разпит! Защо не дойде да ме разпитва самият Мартин Бек? Големият следовател?

Колберг захапа долната си устна.

— Много ли плака? — попита той.

— Не. Не съм такава.

— Е, отговори, по дяволите! Трябва да си помогнем един на друг.

— В какво?

— В залавянето на онзи, които уби него и другите.

— Защо?

Тя помълча за миг. Сетне рече тихо, тъй тихо, че едва я чу:

— Отмъщение. Точно така. Ще отмъстя.

— Носеше ли обикновено пистолета със себе си?

— Да, често.

— Защо?

— Защо не? Оказа се, както виждаш, че е имал нужда от него, нали?

Колберг не отговори.

— Макар че не му помогна — добави тя.

Колберг продължаваше да мълчи.

— Аз го обичах.

Гласът й прозвуча ясно и трезво. Очите й фиксираха някаква точка зад Колберг.

— Оса?

— Да.

— Казваш, че често отсъствувал от къщи. Нито ти, нито ние знаем с какво се е занимавал. Не допускаш ли, че може да е имал друга? Искам да кажа, любовница?

— Не.

— Не допускаш, така ли?

— Не само че не допускам, ами знам.

— Откъде знаеш?

— Това засяга само мен. И аз го знам.

Изведнъж тя го погледна в очите и попита учудено:

— Така ли предполагате? Че е имал любовница?

— Да. И все още мислим, че не е изключено.

— Откажете се от тази мисъл, защото е напълно изключено.

— Защо?

— Нали ти казах, че не ви засяга.

Колберг забарабани с пръсти по масата.

— Но си сигурна?

— Да, сигурна съм.

Колберг отново пое дълбоко въздух, сякаш искаше да се подготви за следващата крачка.

— Оке интересуваше ли се от фотография?

— Да. Тя беше единственото му хоби, откакто престана да рита футбол. Имаше три фотокамери. А в клозета, тоест в тоалетната, има един такъв увеличител. Там му беше лабораторията. — Тя го погледна учудено: — Защо питаш?

Колберг побутна плика към нея. Оса остави настрана запалката и с треперещи ръце извади снимките. Погледна най-горната и веднага се изчерви.

— Откъде… откъде ги имаш?

— Бяха в бюрото му, във Вестберя.

— Какво? В бюрото му?

Премигна няколко пъти и неочаквано попита:

— Колко хора са ги видели? Цялата полиция ли?

— Само трима.

— Кои?

— Мартин, аз и жена ми.

— Гун?

— Да.

— Защо си й ги показвал?

— Защото щях да идвам при теб. Исках да знае как изглеждаш.

— Как изглеждам? И как изглеждаме? Оке и…

— Оке е мъртъв — рече Колберг тихо.

Страните й все още горяха. Червенината се бе простряла и по врата и раменете й. Високо на челото й избиха ситни капчици пот.

— Снимките са правени тук — реши той.

Тя кимна.

— Кога?

Оса Торел нервно захапа устни.

— Преди около три месеца — отговори тя.

— Предполагам, че той ги е правил?

— Разбира се. Той има… имаше всякакви фотографски принадлежности. Самоснимачка, статив и какво ли не още.

— Защо му бяха тези снимки?

Все още изчервена и потна, но вече с малко по-уверен глас, тя отговори:

— Беше ни забавно.

— А защо ги е държал в бюрото си?

Колберг направи кратка пауза.

— Питам те, защото в кабинета му нямаше никакви лични вещи — обясни той. — Само тези снимки.

Продължително мълчание. Най-после тя бавно поклати глава и отговори:

— Не. Не зная.

Време е да сменя темата, помисли си Колберг и попита:

— Винаги ли носеше пистолет със себе си?

— Почти.

— Защо?

— Харесваше му. Поне напоследък. Обичаше да се занимава с оръжие.

Тя млъкна, сякаш обмисляше нещо. Изведнъж стана и с бързи крачки излезе от стаята. Видя я как прекоси коридора и отиде до леглото в спалнята. В горния му край лежаха две смачкани възглавници. Тя пъхна ръка под едната и колебливо се обади:

— Имам тук една играчка… един пистолет…

Относителната пълнота на Колберг, както и флегматичният му вид създаваха представа, която можеше да заблуди много хора по един или друг начин. Всъщност притежаваше отлична физика и учудващо бърза реакция.

И докато Оса Торел все още стоеше леко надвесена над леглото, той вече измъкна оръжието от ръцете й.

— Това не е пистолет — обясни той, — а американски револвер. Колт четиридесет и пет с дълга цев. Казва се „Peacemaker“[1] колкото и странно да ти звучи. Освен това е зареден. И без предпазител.

— Като че ли не знаех — измърмори тя.

Той дръпна барабана и измъкна патроните.

— Пък и с дум-дум патрони отгоре на всичко — забеляза той. — Това дори и в Америка е забранено. Най-опасното нещо, което може да се купи. С него прекрасно можеш да убиеш и слон. Ако от пет метра разстояние стреляш по човек, куршумът ще отвори рана колкото супена чиния и ще отхвърли тялото на десет метра. Откъде, по дяволите, го имаш?

Тя вдигна объркано рамене.

— На Оке е. Винаги го е имал.

— Къде? В леглото?

Оса поклати глава и отвърна тихо:

— Не, не. Аз го… сега…

Колберг пъхна патроните в джоба си, насочи цевта към пода и натисна спусъка. Щракането отекна в тишината на стаята.

— Спусъкът му освен това е изпилен — допълни той. — За да стане по-чувствителен и бърз. Крайно опасно нещо. По-лошо от заредена граната. Трябвало ти е само да се завъртиш в съня и…

Той млъкна.

— Напоследък не съм спала много — отвърна тя.

— Хм — рече Колберг на себе си. — Трябва да го е укрил при някоя акция. Просто го е задигнал.

Огледа големия тежък револвер и го премери в ръката си. Сетне обърна очи към дясната й китка. Беше нежна като на дете.

— Да, разбирам го — говореше той на себе си. — Щом човек е запален по оръжие… — Изведнъж повиши глас и закрещя: — Но аз не съм! Аз мразя такива работи! Разбираш ли? Мразя! Това е гадост, която не би трябвало да съществува. Не бива да има оръжия. А че все още се произвеждат и всякакви хора ги държат по гардеробите и чекмеджетата си или пък ходят с тях по улиците, показва само, че цялата система е грешна и извратена. Разбираш ли? Някой гад печели пари от производството и продажбата им, тъй както други печелят от фабрики за наркотици и опасни хапчета. Разбираш ли?

Тя го гледаше вече със съвсем друг поглед, трезв и ясен.

— Отивай оттатък — заповяда той кратко. — Трябва да поговорим. Сериозно е.

Оса Торел мълчаливо се върна в хола и седна в креслото.

Колберг отиде в антрето и постави пистолета върху закачалката. Свали сакото и връзката си, разкопча ризата и нави ръкавите си. Сетне отиде в кухнята, изплакна една тенджера и се върна в хола с две чаши чай, които постави на масичката. Изпразни пепелниците, открехна прозореца и седна.

— Така — започна той, — първо искам да знам, какво имаш пред вид, като казваш, че напоследък обичал да ходи въоръжен? Какво значи това „напоследък“?

— Тихо — прекъсна го Оса.

И след десетина секунди добави:

— Почакай.

Тя подви крака върху креслото, обви коленете си с ръце и замря.

Колберг чакаше.

По-точно седя и чака цели петнадесет минути. През което време тя нито веднъж не го погледна. Мълчаха и двамата. Най-после тя впери поглед в очите му и рече:

— Е?

— Как се чувствуваш?

— Както преди, но малко по-различно. А сега питай. Обещавам да ти отговарям. Можеш да питаш за всичко, което искаш. Но първо ми отговори на един въпрос.

— Да?

— Всичко ли си ми казал?

— Не — отвърна Колберг, — но сега ще го сторя. Дошъл съм при теб, защото не вярвам на официалната версия, а именно, че Стенстрьом случайно е станал жертва на ненормален масов убиец. Дори да оставим настрана твоите уверения за неговата вярност към теб, или наречи го както искаш, аз съм убеден, че той не се е качил в автобуса за удоволствие.

— А защо?

— Мисля, че ти още от самото начало беше права, като казваше, че работел. Че се занимавал с някакъв служебен въпрос, но по една или друга причина го криел и от теб, и от нас. Възможно е например продължително време да е следял някого и същият този в отчаянието си да го е убил. Но лично аз не поддържам тази версия.

Колберг направи кратка пауза.

— Оке умееше добре да следи. Това го забавляваше.

— Зная — отвърна тя.

— Може да се следи по два начина — продължи Колберг. — Единият е да вървиш след някого колкото се може по-незабележимо, за да узнаеш какво прави, другият е да го следваш открито, та да го доведеш до отчаяние, да го накараш да стори нещо необмислено или пък да се издаде по някакъв друг начин. Стенстрьом владееше и двата метода по-добре от когото и да било.

— Друг някой поддържа ли тази версия? — попита Оса Торел.

— Да. Поне Бек и Меландер. — Почеса се по тила и добави: — В нея има и доста слаби места, но сега няма защо да се спираме на тях.

Тя кимна.

— Какво искаш да знаеш?

— И аз самият не мога да кажа точно. Просто трябва да се опитаме да налучкаме нещо. Не съм сигурен дали правилно съм разбрал всичко, което ми каза. Какво например имаше пред вид с това, че напоследък носел пистолета със себе си, защото му било забавно? Това „напоследък“.

— Преди повече от четири години, когато го срещнах, той все още си беше хлапе — започна тя спокойно.

— В какъв смисъл?

— Ами такъв един срамежлив и държането му детско. Когато преди три седмици го убиха, вече беше станал мъж. Но това развитие той претърпя не толкова в службата, при теб и Бек, а тук в къщи. Първия път, когато бяхме заедно, оттатък в онази стая с леглото, последното, което сне от себе си, беше пистолетът.

Колберг вдигна леко учудено вежди.

— Без да си свали ризата — обясни тя. — А пистолета остави върху нощното шкафче. Останах като гръмната. Честно казано, още не знаех, че е полицай, и наистина се питах що за луд съм приела в леглото си.

Тя го погледна сериозно.

— Не мога да кажа, че се влюбихме един в друг още тогава, но после да. А сетне разбрах. Оке беше само на двадесет и пет, а аз едва бях навършила двадесет. Но ако някой от нас трябваше да се нарече възрастен или поне по-разумен, то това бях аз. Той постоянно ходеше с пистолет, защото си мислеше, че така е по-мъжествен. Както вече казах, беше още дете и страшно го забавляваше да ме гледа как лежа гола и му се чудя, като обикаля по риза и кобур под мишницата. Той скоро надмогна това, но то вече се беше превърнало в навик. Пък и се интересуваше от оръжия…

Тя прекъсна мисълта си и рече:

— Смел ли си — физически, искам да кажа?

— Не особено.

— Оке беше физически страхлив, въпреки че правеше всичко, за да го превъзмогне. Пистолетът му даваше чувство на сигурност.

Колберг възрази:

— Ти каза, че възмъжал. Той беше полицай, а от служебна гледна точка не е особено мъжествено да се оставиш да те застрелят в гръб. Още одеве ти казах, че ми е трудно да го повярвам.

— Прав си — съгласи се Оса Торел. — Аз също не го вярвам. Тук нещо не е в ред.

Колберг се замисли над думите й и продължи:

— Какво остава тогава? Че се е занимавал с нещо, без никой да знае какво. Нито аз, нито ти. Така ли излиза?

— Да.

— Беше ли се променил някак? Преди да се случи това с автобуса.

Тя не отговори веднага. Вдигна ръка и прокара пръсти през късата си тъмна коса.

— Да — обади се накрая тя.

— Как?

— Трудно е да се каже.

— Тези снимки имат ли връзка с промяната?

— Да — потвърди тя, — и то в голяма степен.

Протегна ръка, обърна снимките и се вгледа в тях.

— За да говоря с някого по този въпрос, е нужно голямо доверие, което не знам дали изпитвам към теб — продължи тя. — Но все пак ще опитам.

Дланите на Колберг се овлажниха и той ги избърса в панталоните си. Ролите се смениха. Тя беше спокойната, а той нервният.

— Обичах Оке — започна тя. — Още от самото начало го обичах, въпреки че не си подхождахме много добре. Бяхме различни по отношение на активност и темперамент. И изискванията ни един към друг се разминаваха.

Оса Торел го погледна изпитателно.

— Но човек все пак може да бъде щастлив. Научава се. Известно ли ти е?

— Не.

— Ние го доказахме. Научихме се един друг. Мисля, че разбираш какво искам да кажа.

Колберг кимна.

— Бек на твое място нямаше да го разбере — продължи тя. — Нито пък Рьон или някой от другите, които познавам.

Тя вдигна рамене.

— Както и да е, научихме се. Приспособихме се един към друг и ни беше хубаво.

За момент Колберг отклони вниманието си. Ето възможност, за която досега не беше помислял.

— Трудно ми е — продължи тя, — но трябва да ти обясня. Ако не го направя, няма да разбереш промяната, която стана с Оке. Пък дори и да ти разкажа всички тези подробности, които се отнасят единствено до моя личен живот, пак не е сигурно дали ще разбереш. Но се надявам.

Изкашля се и отбеляза трезво:

— Пуших прекалено много тези няколко седмици.

Колберг усети, че атмосферата започна да се променя. И изведнъж се усмихна. Оса Торел също се усмихна, макар и малко мрачно.

— Е — реши тя, — нека свършим докрай и колкото по-бързо, толкова по-добре. Може би е странно, но за съжаление съм доста срамежлива.

— Това не е никак чудно — обади се той. — Аз самият съм страшно срамежлив. Срамежливостта и чувствителността вървят ръка за ръка.

— Преди да срещна Оке почти си мислех, че съм нимфоманка или луда — рече тя бързо. — Сетне се влюбихме и се научихме да си подхождаме. Аз самата вложих много усилия. Впрочем Оке също. И успяхме. Заживяхме хубаво, дори по-хубаво отколкото бях мечтала. Забравих, че съм по-активна от него. В началото поговорихме няколко пъти за това, но после вече никога не обсъждахме въпроса. Нямаше нужда. Лягахме заедно, щом той пожелаеше, което се случваше един, два или най-много три пъти в седмицата. Правехме го много добре и никога нямахме нужда от нещо друго. Следователно не сме се лъгали, както ти духовито се изрази. Но…

— … изведнъж това лято — допълни мисълта й Колберг, при което тя му хвърли бърз и признателен поглед.

— Точно така. Впрочем откакто станах част от полицията, аз престанах да ходя и на театър. Както и да е, през лятото бяхме на почивка в Майорка. През това време вие сте имали някакъв много тежък и неприятен случай тук в града.

— Да. Убийствата в парка.

— Точно така. Когато се върнахме, вече бяхте свършили. Оке страшно го доядя.

Тя млъкна, но след секунди отново продължи, все така бързо и плавно.

— Зле звучи, но много от това, което вече казах или ще кажа, звучи зле. Тогава наистина го доядя, защото беше изпуснал разследването. Беше амбициозен, почти честолюбив. Знам например, че винаги мечтаеше да открие нещо важно, което другите са пропуснали. Освен това беше доста по-млад от всички ви и поне в началото в службата много се заяждаха с него. Знам също, че според него именно ти си бил един от тези, които най-много са го заяждали.

— Имал е право за съжаление.

— Не те обичаше много. Повече харесваше Бек и Меландер. Впрочем това сега няма значение. Някъде в края на юли или началото на август той се промени, както казах — внезапно, и то по начин, който преобърна изцяло съвместния ни живот. Тогава направи и снимките. Много повече, между другото доста ленти изщрака. Ние, както вече казах, бяхме установили определен ритъм на живот, и то не лош. Изведнъж той се наруши, и то от него, а не от мен. Ние… ние бяхме заедно…

— Лягахме заедно — помогна й Колберг.

— О’кей, лягахме заедно толкова пъти на ден, колкото по-рано за цял месец. Много често дори не ме оставяше да отида на работа. Няма защо да отричам, че бях приятно изненадана. И много учудена. Все пак живеехме заедно повече от четири години. Но…

— Продължавай — подкани я Колберг.

Тя пое дълбоко въздух.

— На мен, разбира се, ми беше приятно — каза тя. — Да ме буди в четири часа през нощта, да не ми дава да спя и да стоя облечена, да не ме пуска на работа. Да не ме оставя на мира в кухнята и да го правим навсякъде. Но той самият не се беше променил и след известно време ми се стори, че ме подлага на някакъв експеримент. Попитах го, но той само се засмя.

— Засмя ли?

— Да, през цялото това време беше в много добро настроение. Чак докато… да, чак докато го убиха.

— Защо?

— Нали точно това се питам и аз. Но едно все пак разбрах, когато първият шок отмина.

— Какво?

— Че ме е използувал като някакъв експериментален обект. Той знаеше всичко за мен. Знаеше, че се възбуждам при много малко усилие от негова страна. Аз пък знаех всичко за него. Като например това, че не беше особено активен, освен от време на време.

— И колко продължи това?

— До средата на септември, когато изведнъж стана много зает и започна да отсъствува от къщи.

— Което въобще не е вярно — подхвърли Колберг.

Изгледа я продължително и добави:

— Благодаря. Ти си добро момиче. Харесваш ми.

Тя го погледна изненадано и малко недоверчиво.

— И не ти каза с какво се занимава?

Тя поклати глава.

— Дори не загатна?

Ново поклащане на главата.

— И ти не забеляза нищо особено?

— Често беше навън. Искам да кажа на улицата. А това се усеща. Връщаше се мокър и премръзнал.

Колберг кимна.

— Много често се будех, когато се връщаше страшно късно и лягаше до мен, леден като висулка. Но последния случай, за който ми е говорил, беше от първата половина на септември. За някакъв мъж, който убил жена си. Мисля, че се казваше Биргерсон.

— Да, спомням си — рече Колберг. — Семейна трагедия. Много проста и обикновена история. Не разбирам защо въобще ни намесиха тогава. Беше като взета от някой учебник. Нещастен брак, неврози, скандали, малко пари. Накрая мъжът повече или по-малко неволно ударил жена си и тя умряла. Искал да се самоубие, но не посмял и отишъл в полицията. Но си права. Случаят беше поверен на Стенстрьом. Той се зае с разпитите.

— Чакай малко, по време на разпитите се случи нещо.

— Какво?

— Не зная, но една вечер Оке си дойде много весел.

— Какво толкова весело може да е имало? Тъжна история. Типично престъпление от стремеж към благополучие. Един самотен човек с жена вещоманка, която непрекъснато му натяквала, че не печелел достатъчно пари. Че не могат да си купят яхта, вила и кола като на съседите.

— Но по време на разпитите мъжът е казал нещо на Оке.

— Какво?

— Не зная. Но е било нещо много важно за Оке. Аз, разбира се, попитах, както и ти, но той само се засмя и каза, че скоро ще видя.

— Точно така ли каза?

— Скоро ще видиш, мила Оса. Точно това каза. Изглеждаше много уверен.

— Странно.

Поседяха известно време мълчаливо. Пръв се опомни Колберг. Вдигна разтворената книга от масата и попита:

— Разбираш ли какво е искал да каже с тези бележки?

Оса Торел стана, обиколи масата, опря ръка на рамото му и надникна в книгата.

— Вендел и Свенсон пишат, че сексуалният убиец често е импотентен и достига неестествено задоволяване като извършва убийство. А отстрани Оке е написал „или обратно“.

Колберг вдигна рамене и рече:

— Да, разбира се. Иска да каже, че убиецът може и да е свръхсексуален.

При което тя веднага сне ръката си. Той вдигна очи към нея и за свое учудване забеляза, че отново се е изчервила.

— Не. Не това иска да каже.

— А какво тогава?

— Точно обратното. Че жената, тоест жертвата, може да заплати с живота си именно защото тя е свръхсексуална.

— Откъде знаеш?

— Знам, защото веднъж разговаряхме по този въпрос. Във връзка с онова американско момиче, дето беше убито в Йота-канал.

— Роузана — досети се Колберг.

И като се позамисли, добави:

— Но тогава още не му бях дал книгата. Спомням си, че я видях веднъж, когато се местехме от Кристинеберг и разчиствах чекмеджетата си. Дадох му я по-късно.

— И това, другото, дето го е написал, също изглежда логично — отбеляза тя.

— Да. Няма ли някои бележник или тефтерче, в което си е записвал разни работи?

— В джобовете му не открихте ли бележник?

— Да, и го разгледахме. Но в него нямаше нищо интересно.

— Претърсила съм къщата — рече тя.

— И какво откри?

— Общо взето, нищо. Той нямаше навик да крие нещата си. Освен това беше и много прибран. Но си имаше, разбира се, още един бележник. Оттатък на бюрото е.

Колберг стана и донесе бележника. Беше подобен на онзи, който намериха в джоба му.

— В този не пише почти нищо — обади се Оса Торел.

Свали чорапа от десния си крак и се почеса по стъпалото.

Кракът й беше тънък и слаб, с нежно извито стъпало и прави пръсти. Колберг го погледна миг-два, сетне обърна очи към бележника. Права беше. В него нямаше почти нищо интересно. Цялата първа страница бе запълнена с данни за нещастния Биргерсон, убил жена си.

Горе на втората страница имаше само една-единствена дума. Едно име. Морис.

Оса Торел погледна бележника и вдигна рамене.

— Марка лека кола — реши тя.

— Или някой литературен посредник в Ню Йорк — добави саркастично Колберг.

Тя застана до него и се вгледа в снимките. Сетне изведнъж удари с ръка по масата и рече с необикновено висок глас:

— Поне да бях бременна!

А сетне продължи, но вече по-тихо:

— Все казваше, че имало време. Искаше първо да го повишат.

Колберг се отправи колебливо към антрето.

— Имало време — мърмореше тя на себе си. Сетне: — Какво ще стане сега с мен?

Той се обърна и рече:

— Остави това, Оса. Ела.

Тя погледна светкавично към него и в гласа й прозвуча омраза:

— Ела? Къде? В леглото? Да, разбира се.

Колберг замълча, но продължи да я гледа.

Деветстотин деветдесет и девет мъже на хиляда биха видели в нея бледо, хилаво момиче с лоша стойка й мършаво тяло, тънки, пожълтели от никотин пръсти и занемарено лице. Невчесано и облечено в раздърпани дрехи, с чорапи, от които единият с няколко номера по-голям.

Но Ленарт Колберг виждаше пред себе си една от физическа и психическа гледна точка комплицирана млада жена с огнен взор и многообещаващи форми на тялото, примамлива, интересна и заслужаваща да се опознае.

Дали и Стенстрьом я беше видял такава, или и той спадаше към деветстотин деветдесет и деветте и просто е имал невероятен късмет?

Късмет.

— Не исках да кажа това — отрони Колберг. — Ела с мен у дома. Имаме достатъчно място. Стига си стояла сама.

Тя заплака още в колата.

[1] Букв. „Умиротворител“ (англ.). — Б.пр. ↑

XXII

Вятърът посрещна Нурдин с излизането му от метрото, на ъгъла между Свеавеген и Родмансгатан. Духаше в гърба му и той бързо се отправи на юг по Свеавеген. Когато сви по Тегнергатан, попадна на завет и забави крачките си. На двадесетина метра от ъгъла имаше сладкарница. Спря се пред витрината й и погледна вътре.

Зад щанда седеше червенокоса жена в светлозелена престилка и говореше по телефона. Заведението беше съвсем пусто.

Нурдин продължи нататък, пресече Лунтмакаргатан и се спря пред картината, която висеше зад стъклото на един антикварен магазин. Докато стоеше така и се питаше, дали целта на създателя й е била да изобрази два лоса, два елена или може би един лос и един елен, чу зад гърба си глас.

Aber Mensch, bist Du doch ganz verrückt?[1]

Обърна се и видя двама мъже да прекосяват улицата. И едва когато те стигнаха отсреща, забеляза сладкарницата. Отправи се нататък и влезе. Двамата мъже вече слизаха по една вита стълба зад тезгяха. Последва ги.

Помещението, в което попадна, беше пълно с младежи, които заедно с музиката вдигаха оглушителен шум. Огледа се за свободна маса, но такава явно нямаше. За миг се поколеба дали да си свали шапката и палтото, но реши да не рискува. В Стокхолм не можеше да се разчита на никого, в това беше убеден.

Огледа посетителките. Имаше не малко блондинки, но нито една не отговаряше на описанието на Русата Малин. Тук немският като че ли беше преобладаващият език. Столът до една слаба брюнетка, явно шведка, изглеждаше свободен и той разкопча палтото си и седна. Сложи шапката на коленете си и реши, че лоденът и ловджийската му шапка не би трябвало да го отличават много от повечето немци край него.

Наложи се да почака четвърт час, докато сервитьорката му обърне внимание. През това време се огледа. Приятелката на брюнетката, която седеше срещу него, му хвърляше по някой и друг сдържан поглед.

Когато получи кафето си, го разбърка, обърна се към момичето до себе си и с известна надежда да го вземат за чест посетител на заведението се опита да произнесе въпроса си на стокхолмски диалект.

— Да знаеш къде е Русата Малин тая вечер?

Брюнетката го изгледа. Сетне се усмихна и се наведе към приятелката си.

— Чуваш ли, Ева, северняк пита за русата Малин. Знаеш ли я къде е?

Приятелката погледна Нурдин и се провикна към някого по-навътре в заведението.

— Тук едно фанте пита за Русата Малин. Нали не знаете къде е?

— Не-е-е — прозвуча одобрителният отговор.

Нурдин мрачно засърба кафето си, питайки се откъде бяха разбрали, че е полицай. Явно не ги разбираше тия стокхолмчани.

Когато се изкачи да си тръгва, към него се приближи сервитьорката, дето му поднесе кафето.

— Чух, че търсите Русата Малин — рече тя. — Вие наистина ли сте полицай?

Нурдин се поколеба, но сетне кимна.

— Ако можете да я окафезите за нещо тая маймуна, ще се радвам повече от всеки друг — продължи тя. — Мисля, че знам къде е. Когато я няма тук, обикновено ходи в една закусвалня на Енгелбректсплан.

Нурдин благодари и излезе на студа.

На новото място също я нямаше. Впрочем заведението изглеждаше почти изоставено от вероятните си постоянни посетители. Но още не искаше да се отказва и затова се приближи до една жена, която седеше сама и четеше някакво омачкано от прелистване списание. Отговори му, че не познава Русата Малин, но му препоръча да надникне в един от ресторантите на Кунгсгатан.

Нурдин закрачи отново по омразните му стокхолмски улици, мечтаейки си за своя Сундсвал.

Този път усилията му се увенчаха с успех.

Отпрати с глава портиера, който понечи да вземе палтото му, застана на прага на ресторанта и огледа заведението. Забеляза я почти веднага.

Беше едра на ръст, но не изглеждаше дебела. Светлорусата й коса бе изкусно вдигната на кок.

Не се усъмни нито за миг, че това е Русата Малин.

Седеше на канапето до прозореца с чаша вино пред себе си. Мястото до нея се заемаше от някаква доста по-възрастна жена, чиято дълга черна коса, пусната небрежно до раменете, в никакъв случай не я подмладяваше. Сигурно някоя гратискурва, помисли си Нурдин.

Погледа двете жени известно време и видя, че не разговарят. Русата Малин зяпаше в чашата, която въртеше между пръстите си, чернокосата оглеждаше салона, като от време на време с кокетно движение на главата отмяташе дългата си коса.

Нурдин се обърна към портиера:

— Извинете, знаете ли как се казва русата дама отсреща?

Портиерът погледна към дивана.

— Хм, дама — изсумтя той. — Оная? Не, не знам името й, но май й викаха Малин. Дебелата Малин или нещо такова.

Нурдин му подаде шапката и палтото си.

Чернокосата го загледа обнадеждена, докато се приближаваше към масата им.

— Извинявайте, че ви безпокоя — започна Нурдин. Бих искал, ако може да поговоря с вас, госпожице Малин.

— За какво? — попита тя.

— Касае се за един ваш приятел — обясни Нурдин. — Бихте ли желали да отидем на някоя друга маса, за да поговорим на спокойствие?

Русата Малин погледна приятелката си и той побърза да добави:

— Ако, разбира се, приятелката ви не възразява?

Чернокосата си наля вино от каната на масата и стана.

— Няма да ви преча — рече тя засегната.

Русата Малин мълчаливо я изчака.

— Ще седна при Тура — рече приятелката. — Чао, Малин.

Взе си чашата и се отдалечи навътре в заведението. Нурдин издърпа стола и седна. Русата Малин го наблюдаваше търпеливо.

— Казвам се Улф Нурдин, първи помощник-инспектор от полицията — представи се той. — Може би ще можете да ни помогнете в една работа.

— Така ли? — попита Русата Малин. — И каква по-точно? Казахте, че се касаело за мой приятел.

— Да — потвърди Нурдин. — Бихме искали да ни дадете някои сведения за един човек, когото познавате.

Русата Малин го погледна презрително.

— Аз не доноснича — рече тя.

Нурдин измъкна от джоба си пакет с цигари и й предложи. Тя си взе и той й поднесе огънче.

— Не става въпрос да доносничите — успокоително започна той. — Преди няколко седмици сте отишли с двама мъже и бяло „Волво Амазон“ в един гараж в Хегерстен. Гаражът се намира до Клуббакен и е собственост на един швейцарец, на име Хорст. Мъжът, който е карал колата, е бил испанец. Спомняте ли си?

— Да, спомням си. И какво? Аз и Нисе само го придружихме, този, Пако де. Нисе трябваше да му покаже пътя до гаража. Впрочем той вече се върна в Испания.

— Кой? Пако ли?

— Да.

Допи чашата си и наля остатъка от каната.

— Мога ли да ви предложа нещо? — рече Нурдин. — Още малко вино?

Тя кимна и Нурдин махна на сервитьорката да се приближи.

Поръча половин кана вино и халба бира.

— Кой е Нисе? — попита той.

— Ами онзи в колата. Нали вие самият го казахте преди малко.

— Да, но как е цялото му име? С какво се занимава?

— Казва се Йорансон. Нилс Ерик Йорансон. Не зная с какво се занимава. Вече от няколко седмици не съм го виждала.

— Защо? — попита той.

— Какво?

— Защо не сте го виждали от няколко седмици? Нали по-рано доста често се срещахте?

— Да не сме вързани един за друг! Дори не бяхме гаджета, просто се срещахме от време на време. Може да е лапнал по някоя. Откъде да знам! Във всеки случай не съм го виждала доста отдавна.

Сервитьорката донесе поръчката и Русата Малин побърза да си налее.

— Знаете ли къде живее?

— Кой? Нисе ли? Не. Той изобщо нямаше квартира. Известно време живя при мен, сетне при някакъв приятел, в южната част на града, но мисля, че вече не е там. Всъщност не зная. Пък и да знаех, не е сигурно дали бих го казала на едно ченге. Не съм от тия, дето доносничат.

Нурдин отпи от бирата си и любезно погледна едрата руса жена на дивана пред себе си.

— Няма да има нужда от това, госпожице… Извинете, но как се казвате освен Малин?

— Името ми не е Малин. Казвам се Магдалена Росен. Хората ме наричат Русата Малин, защото съм тъй руса.

И тя приглади косите си.

— Впрочем за какво ви е притрябвал Нисе? Да не е направил нещо? Не искам да отговарям на куп въпроси, без предварително да зная за какво става дума.

— Да, разбирам ви. Ще ви кажа с какво можете да ни помогнете, госпожице Росен — съгласи се Нурдин.

Отпи нова глътка от бирата си и избърса устни.

— Може ли преди това да ви задам само един въпрос?

Тя кимна.

— Как ходеше облечен Нисе?

Тя сключи вежди и се замисли.

— Ами най-често с костюм. Един такъв светъл, май бежов, с облечени копчета. И риза, обувки и гащета, както всички мъже.

— А нямаше ли палто?

— Да, имаше нещо подобно, такова едно тънко, черно, от найлон, сигурно ги знаете. Защо питате? — погледна го тя с недоумение.

— Вижте какво, госпожице Росен, възможно е да е мъртъв.

— Мъртъв? Нисе? Но… защо… защо казвате, че е възможно? Откъде знаете, че е мъртъв?

Улф Нурдин извади носна кърпа и избърса врата си. В ресторанта беше задушно и потта вече лепнеше по цялото му тяло.

— Работата е там, че в моргата има един човек, когото не сме успели да идентифицираме. Имаме основание да предполагаме, че мъртвият е Нилс Ерик Йорансон.

— Че как е умрял? — попита Русата Малин недоверчиво.

— Той бе един от пътниците в онзи автобус, за който сигурно сте чели. Застрелян е в главата и вероятно е умрял на място. И понеже успяхме да открием единствено вас от всички, които са го познавали, бихме ви били благодарни, ако утре дойдете до моргата, за да видите дали е той.

Тя го зяпна ужасена.

— Как? Аз? Да дойда в моргата? За бога, никога!

Беше девет часът сутринта в сряда, когато Нурдин и Русата Малин слязоха от таксито пред клиниката по съдебна медицина на Томтебудавеген. В моргата влязоха заедно с Мартин Бек, който ги чакаше от четвърт час.

Въпреки набързо сложения грим Русата Малин изглеждаше бледа. Лицето й беше подпухнало, а косата й също не стоеше тъй добре, както предната вечер.

Нурдин се принуди да я изчака в антрето, докато се приготви, и когато най-после беше готова и излязоха на улицата, можа да установи, че в сравнение с бледата дневна светлина, мрачното осветление в ресторанта й правеше значителна услуга.

Персоналът на моргата беше предупреден за идването им и началникът ги въведе в хладилното помещение.

Върху разкъсаното лице на трупа бяха сложили кърпа, но така, че косата все пак да се вижда.

Русата Малин се хвана за Нурдин и прошепна:

— Ужас!

Нурдин я прегърна през широките рамене и я заведе по-близо.

— Гледайте внимателно — рече той тихо. — Вижте дали ще го познаете.

С ръка на уста тя огледа голото тяло.

— Какво е станало с лицето му? — попита тя. — Не мога ли да го видя?

— Бъдете доволна, че не ви се налага — отвърна Мартин Бек. — Вие и така би трябвало да го познаете.

Русата Малин кимна. Сетне махна ръка от устата си и кимна отново.

— Да — рече тя. — Това е Нисе. Тези белези и… да, той е.

— Благодаря ви, госпожице Росен — рече Мартин Бек. — А сега елате на кафе при нас в полицията.

По пътя в таксито тя седеше умълчана до Нурдин и само от време на време шепнеше под носа си:

— Господи, какъв ужас!

Мартин Бек и Нурдин й поднесоха кафе и сладки, а малко след това влязоха Колберг, Меландер и Рьон.

Русата Малин скоро започна да се съвзема и причината за това явно не беше само в кафето, а и във вниманието, което й се оказваше. Отговаряше с готовност на въпросите им, а на тръгване дори им стисна ръка и рече:

— Виж ти, не знаех, че фанте… полицаите де, можели да бъдат толкова мили.

Вратата след нея се затвори и всички останаха да умуват над думите й. Пръв се обади Колберг:

— Е „миличките“? Ще обобщим ли?

И обобщиха:

Нилс Ерик Йорансон.

Възраст: 38 или 39.

От 1965 г. или по-рано без постоянна работа.

През периода март 1967 — август 1967 живял заедно с Магдалена Росен (Русата Малин) на Арбетаргатан 3, Стокхолм К.

По-късно, донякъде през октомври, живял у Сюне Бьорк в южните предградия.

Седмиците преди смъртта му — неустановено местожителство.

Наркоман, пушел, гълтал и си инжектирал каквото намирал.

Вероятно и продавал.

Имал трипер.

Видян за последен път от Магдалена Росен на 3 или 4 ноември пред ресторант Дамбер. Бил в същия костюм както на 13 ноември.

Обикновено разполагал с много пари.

[1] А бе човече, ти луд ли си? (нем.) — Б.пр. ↑

XXIII

И тъй, от всички, които се занимаваха с убийството в автобуса, Нурдин пръв докладва нещо, което при добро желание можеше да се нарече положителен резултат. Но и тук мненията се различаваха.

— Аха — каза Гунвалд Ларшон, — значи, вече знаете името на този нехранимайко. И какво от това?

— Да, да — замислено се обади Меландер.

— Какво си мърмориш под нос?

— Този Йорансон не е бил задържан никога, но все пак ми се струва, че името му отнякъде ми е познато.

— Така ли?

— Мисля, че във връзка с някой предишен случай.

— Искаш да кажеш, че си го разпитвал?

— Не. Щях да го помня. Никога не съм говорил с него и положително не съм го виждал. Но името му… Нилс Ерик Йорансон… Някъде съм го срещал.

Меландер замислено засмука лулата си.

Гунвалд Ларшон усилено замаха ръце пред себе си. Не обичаше пушенето и тютюневият дим го дразнеше.

— Повече ме интересува оная свиня Асаршон — заяви той.

— Непременно ще се сетя — рече почти на себе си Меландер.

— Разбира се. Ако преди това обаче не пукнеш от рак на дробовете.

Гунвалд Ларшон стана и влезе при Мартин Бек.

— Откъде е имал Асаршон толкова пари? — попита той.

— Не зная.

— С какво се занимава фирмата му?

— Внася разни боклуци. Вероятно всичко, което може да донесе пари. От подемни кранове до пластмасови елхи.

— Пластмасови елхи?

— Да, в момента са много търсени. За съжаление.

— Взех и проверих колко данък са платили тия господа за последните години.

— И какво откри?

— Към една трета от това, което даваме ти или аз. А само като си помисля как изглеждаше дома на вдовицата…

Мартин Бек го погледна въпросително.

— Страшно ми се иска да направя обиск в кантората им.

— С какво ще го мотивираш?

— Не зная.

Мартин Бек повдигна безпомощно рамене. Гунвалд Ларшон тръгна към вратата. Спря се на прага и добави:

— Подозрителна птица е тоя Асаршон. А и брат му явно не е стока.

Малко след него на вратата се показа Колберг. Изглеждаше уморен и умърлушен, с кървясали очи.

— С какво се занимаваш? — попита го Мартин Бек.

— Прослушвам ролките от разпита на Биргерсон. Оня, дето убил жена си. Цяла нощ се занимавам с тях.

— Е, и?

— Нищо. Абсолютно нищо. Ако, разбира се, не съм пропуснал нещо.

— Такава възможност винаги съществува.

— Много мило от твоя страна — рече Колберг недоволно и тресна вратата след себе си.

Мартин Бек се опря с лакти върху бюрото и зарови глава в ръце.

Вече беше петък, осми декември. Изминали бяха двадесет и пет дена, а разследването, общо взето, тъпчеше на едно място. А и групата им започна да се разпада. Всеки един изглеждаше упорито вкопчен в различна следа.

Меландер се мъчеше да си спомни кога и къде е чувал или виждал името Нилс Ерик Йорансон.

Гунвалд Ларшон размишляваше върху парите на братята Асаршон и начините, по които се бяха сдобили с тях.

Колберг се питаше с какво един психически разстроен човек, убил жена си, е могъл да зарадва Стенстрьом.

Нурдин се опитваше да намери връзка между Йорансон, масовото убийство и гаража в Хегерстен.

Ек до такава степен задълбочи техническите си познания за червения двуетажен автобус, че вече бе невъзможно да се говори с него за друго освен за електрически вериги и шалтери за чистачки.

Монсон бе възприел от Гунвалд Ларшон смътните предположения, че Мохамед Боуси непременно играе някаква важна роля, тъй като е алжирец, и системно разпитваше цялото арабско население на Стокхолм.

Самият той, Мартин Бек, мислеше единствено с какво се е занимавал Стенстрьом, дали е следил някого и дали този някой го бе застрелял. Но тази мисъл му се струваше доста неубедителна. Щеше ли да се остави един що-годе опитен полицай да го застреля човекът, когото следи? И то в автобус?

Рьон не спираше да мисли какво е казал Шверин в секундите, преди да умре в болницата.

Точно този петък следобед беше разговарял със звуковия експерт от Шведското радио, който бе опитал да анализира думите от лентата.

Специалистът доста се позабави, но сега вече изглежда беше готов с резултата си.

— Материалът не е особено богат — започна той по телефона, — но все пак стигнах до известни изводи. Искате ли да ги чуете?

— Да — отвърна Рьон.

Премести слушалката в лявата си ръка и придърпа към себе си бележника.

— Вие самият сте северняк, нали?

— Да.

— Е, интересни са не толкова въпросите, колкото отговорите. Най-напред се опитах да отделя от лентата всички вторични звукове, шумове и прочие.

Рьон чакаше, приготвил химикалката в ръка.

— Относно първия отговор, на въпроса „кой стреля“, ясно се разграничават четири съгласни, „д“ „и“ „р“ и „к“.

— Да — потвърди Рьон.

— При по-задълбочен анализ между тях и след тях се открояват някои гласни и двугласни. Например едно „е“ или „и“ между „д“ и „н“.

— Динрк? — предложи Рьон.

— Да, така горе-долу звучи за неопитното ухо — продължи експертът. — Струва ми се също така, че чувам мъжът да казва едно слабо „ай“ след съгласната „к“.

— Динрк ай? — пак се обади Рьон.

— Да, нещо подобно. Макар и не толкова силно.

Експертът направи пауза и продължи замислено:

— Мъжът е бил доста зле, нали?

— Да.

— И вероятно е имал болки.

— Възможно е — потвърди Рьон.

— Е — облекчено продължи експертът, — така вече бихме могли да си обясним защо казва „ай“.

Рьон кимна и си записа. Сетне се почеса по носа и пак се заслуша.

— Убеден съм, че тези звуци образуват изречение, съставено от няколко думи.

— И как изглежда това изречение? — попита Рьон и се приготви да записва.

— Много е трудно да се каже. Наистина трудно. Например „Дени край“ или „Дино е рак ай“.

— „Дино е рак ай“!? — възкликна Рьон изумен.

— Да, но само като пример, разбира се. Е, що се отнася до втория отговор…

— Каталсон?

— А-а, така ли ви прозвуча? Интересно. Аз пък не съм на това мнение. Стигнах до извода, че казва две думи. Първо „Кат“ и после „Алсон“.

— И какво ще рече това?

— Ами, би могло да се предположи, че е някакво име. Например, „Алсон“ или в краен случай „Олсон“. С „о“ като в „обществен транспорт“.

— Кат Алсон? Кат Олсон?

— Да, правилно, точно така. Вие произнасяте л-то също така надебелено като него. Може би говорите на подобен диалект.

Мъжът отново помълча няколко секунди и продължи:

— Но мисля, че е изключено някой да се казва Кат Алсон или Кат Олсон. Вие как мислите?

— Да, прав сте — съгласи се Рьон.

— Е, това е всичко. Ще ви изпратя, разбира се, и писмения доклад, заедно с фактурата, но реших първо да ви се обадя, в случай че работата е спешна.

— Благодаря ви — отвърна Рьон.

Остави слушалката върху апарата и замислено се вгледа в бележките си.

След дълги размишления реши да не излага резултатите пред началството. Поне засега, на този етап.

Когато Колберг стигна до Лонгхолмен, навън беше вече нощ, макар часовникът да показваше едва три без четвърт. Чувствуваше се измръзнал и отпаднал, а и обстановката в затвора също му подействува зле. Голата стая, предназначена за свиждания, му се стори грозна и отблъскваща и той мрачно се заразхожда между стените й в очакване на онзи, с когото щеше да се срещне. Мъжът, на име Биргерсон, убиецът на жена си, беше подложен на щателен психиатричен преглед в клиниката по съдебна медицина. Някой ден, като му дойдеше времето, щяха да го оправдаят и преместят в болницата.

След около четвърт час вратата се отвори и един от пазачите на затвора, облечен в тъмносиня униформа, пусна в стаята нисък, пооплешивял мъж на около шестдесет години. Още като влезе, той се спря, усмихна се и направи учтив поклон. Колберг пристъпи към него. Ръкуваха се.

— Колберг.

— Биргерсон.

Мъжът беше мил и разговорлив.

— Помощник-инспектор Стенстрьом ли? Разбира се, че го помня. Много симпатичен човек. Бихте ли го поздравили от мен?

— Той е мъртъв.

— Мъртъв? Просто невероятно. Такова младо момче… Как е могло да се случи?

— Точно за това съм дошъл да разговарям с вас.

Колберг подробно му обясни целта на идването си.

— Прослушах всички ролки — добави той накрая. — Но предполагам, че магнетофонът не е бил включен, когато сте се хранели или пиели кафе.

— Да, прав сте.

— Но тогава също сте разговаряли, нали?

— Да, разбира се, и то често.

— За какво?

— Ами за всичко.

— Можете ли да се сетите за нещо, към което той е проявил особен интерес?

Мъжът се замисли и поклати глава.

— Приказвахме си ей така, за най-общи работи. Но да е имало нещо особено… Какво по-точно?

— Това се питам и аз.

Колберг извади бележника, който му беше дала Оса, и го показа на мъжа.

— Това тук говори ли ви нещо? Защо е написал „Морис“?

Лицето на мъжа просветна веднага.

— Сигурно сме разговаряли за леки коли. Аз имах „Морис“, осмак, онзи, големия модел, нали го знаете? Споменах му го в един от разговорите.

— Аха, тъй ли било. Е, ако се сетите още нещо, обадете ми се веднага. Когато и да е.

— Беше вече поостаряла и нямаше много вид, но пък вървеше добре. Жената… жена ми се срамуваше от нея. Как можело да караме такава бричка, след като другите имали все нови коли…

Той замига и прекъсна.

Колберг набързо приключи разговора. Когато пазачът отведе Биргерсон, влезе млад лекар с бяла престилка.

— Е, как ви се видя? — попита той.

— Изглеждаше мил.

— Да — съгласи се лекарят. — Той е о’кей. Нужно е било само да се отърве от вещицата, която е имал за съпруга.

Колберг продължително го изгледа, прибра листовете си и тръгна.

Беше събота. Единадесет и половина вечерта. Гунвалд Ларшон мръзнеше въпреки дебелото си палто, шапка, клин и топлите туристически обувки, които бе обул. Стоеше във входа на Тегнергатан петдесет и три, неподвижно, както само един полицай можеше. Беше избрал това място неслучайно, в тъмното човек трудно би го забелязал. Всъщност той стоеше тук вече четири часа и то не за първа, а за десета или може би единадесета вечер. Смяташе да си тръгне, щом угаснеха лампите в прозорците, които наблюдаваше. За друго не мислеше. Малко преди полунощ пред срещуположния вход спря сив „Мерцедес“ с чужд номер. От него слезе някакъв мъж, който отвори багажника и измъкна отвътре куфар. Сетне отиде до входа, отключи портата и влезе. Две минути по-късно на партера светнаха два прозореца със спуснати щори.

Гунвалд Ларшон бързо прекоси улицата. Още преди две седмици се беше снабдил с подходящ ключ и когато влезе, свали палтото си и спокойно го окачи върху перилото на мраморната стълба, като най-отгоре сложи кожената си шапка. Разкопча сакото и посегна към пистолета, който носеше пристегнат под мишницата си.

Отдавна знаеше, че вратата се отваря навътре. Погледа я няколко секунди и си рече: ако сега нахълтам без причина, ще бъде провинение, за което вероятно ще ме понижат или уволнят.

После изби вратата с крак.

Тюре Асаршон и мъжът от колата стояха прави край масата и както се казва, изглеждаха като ударени от гръм. Тъкмо бяха отворили куфара, който лежеше пред тях.

Гунвалд Ларшон им посочи с пистолета да се отстранят, като вътрешно в себе си довърши започнатата на стълбището мисъл: но нищо, винаги мога отново да се хвана по корабите.

Без да сваля пистолета от тях, вдигна слушалката с лявата си ръка и набра номера на полицията. Мълчеше. Те двамата — също. Пък и какво ли всъщност имаше за казване?

Куфарът съдържаше двеста и петдесет хиляди таблетки „Риталина“, наркотик, който на черния пазар възлизаше на около един милион шведски крони.

Гунвалд Ларшон се прибра в къщи чак в три часа сутринта. Беше ерген и живееше сам. Както винаги прекара двадесетина минути в банята, облече си пижамата и легна. Разтвори романа от Йовре Рихтер-Фрих, който беше започнал, но много скоро го остави и се хвана за телефона.

Набра номера на Мартин Бек.

Гунвалд Ларшон имаше принцип никога да не мисли за работа, когато е в къщи и не помнеше да е звънял някому от леглото.

Мартин Бек вдигна още при втория сигнал.

— Здравей. Чу ли за Асаршон?

— Да.

— Тъкмо ми хрумна нещо.

— Какво?

— Че може би сме в грешка. Стенстрьом сигурно е следил Йоста Асаршон. Като е застрелял Асаршон и този, който го е следил, убиецът едновременно се е отървал от двамата.

— Да — съгласи се Мартин Бек. — Може би имаш право.

Гунвалд Ларшон бъркаше, но без да знае, беше навел следствието на правилна следа.

XXIV

Вече три вечери подред Улф Нурдин обикаляше града, облечен в лоден и ловджийско кепе, и се мъчеше да установи контакт с престъпния свят. Влизаше и излизаше от всевъзможни кафенета, сладкарници, ресторанти и клубове, все места, в които според Русата Малин, се беше подвизавал Йорансон.

Понякога обикаляше с кола, като в петък вечерта например. Седеше и зяпаше на площад Марияторйет, без да забелязва нещо по-особено, освен двамата мъже, които също зяпаха от една кола. Не ги познаваше, но се досещаше, че са цивилни като него, само че към районното управление или пък към отдела по наркотици.

Тия експедиции не му донесоха нищо ново за мъжа с името Нилс Ерик Йорансон. През деня все пак успяваше да допълни сведенията, дадени му от Русата Малин, като консултира различни административни органи, регистратури и пр. И бившата му съпруга, която живееше в Бурос и твърдеше, че почти го е забравила, тъй като за последен път го била видяла преди двадесет години.

В събота сутринта докладва на Мартин Бек нищожния си резултат и седна да пише на жена си в Сундсвал дълго прочувствено писмо, като от време на време гузно поглеждаше към Рьон и Колберг и двамата сериозно надвесени върху пишещите си машини.

Още не беше успял да довърши писмото си, когато в стаята влезе Мартин Бек и се обърна право към него.

— Кой идиот изпрати точно теб в града?

Нурдин бързо затули писмото с някакъв доклад. Тъкмо беше написал „а Мартин Бек с всеки изминат ден става все по-особен и по-кисел.“

Колберг дръпна листа от валяка и отговори:

— Ти.

— Кой? Аз?

— Да, точно ти. В сряда, когато си отиде Русата Малин.

Мартин Бек го погледна съмнително.

— Странно — рече той. — Не мога да си спомня. Както и да е. Абсолютна глупост е да се дава подобна задача на северняк, който едва се оправя в града.

Нурдин го погледна засегнат, но мислено се съгласи с него.

— Рьон! — изкомандва Мартин Бек — Ти ще продължиш да търсиш връзките на Йорансон. Опитай се да узнаеш с какво се е занимавал. Постарай се да откриеш и този Бьорк, при когото е живял.

— Да — отвърна Рьон, който се мъчеше да състави списък с възможните тълкувания на предсмъртните думи на Шверин. Най-отгоре беше написал: Дино е рак ай. А най-отдолу стоеше последното му хрумване: Динари кай.

Като никога досега всеки се беше вкопчил в своето си.

В понеделник сутринта Мартин Бек се събуди още в шест и половина. Беше прекарал една почти безсънна нощ. Чувствуваше се просто зле и какаото, което пи заедно с дъщеря си в кухнята, не му подействува по-добре. Останалите членове на семейството още спяха. Жена му например се радваше на отличен утринен сън, нещо, което синът му положително бе наследил, тъй като все закъсняваше за закуска. Но Ингрид ставаше още в шест и половина и в осем без петнадесет затваряше външната врата след себе си. Винаги без изключение. Инга обичаше да казва, че човек можел да си сверява часовника по нея.

Въобще си падаше по такива клишета и ако някой речеше да състави сборник от изразите, които всекидневно използуваше, можеше сетне да го продава на дипломирани журналисти. Просто като улеснение. Книгата щеше, разбира се, да се казва „Можете ли да говорите, можете ли да пишете“, мислеше си Мартин Бек.

— За какво мислиш, татко? — попита Ингрид.

— Нищо — отвърна той по навик.

— От пролетта не съм те виждала да се смееш.

Мартин Бек вдигна очи от изпъстрената с коледни джуджета покривка и направи опит да й се усмихне. Ингрид беше добро момиче, но това не променяше нещата. Тя стана и отиде да вземе книгите си и вече го очакваше на вратата, докато той си слагаше палтото, шапката и галошите. Той взе кожената чанта от ръката й. Беше стара и износена и цялата в пъстроцветни лепенки.

Това също спадаше към навиците. Преди девет години, в първия учебен ден, той носеше чантата й и до ден-днешен продължаваше да я носи. Тогава я бе водил за ръка. Една съвсем мъничка ръчичка, която тръпнеше, топла и запотена от възбуда и очакване. Кога за последен път я държа за ръка? Вече не помнеше.

— Но на Коледа все пак ще се засмееш — рече тя.

— Наистина ли?

— Да, като видиш какво ще ти подаря. — Погледна го сериозно и добави: — Няма как иначе.

— А ти самата какво ще си пожелаеш?

— Един кон.

— Че къде ще го сложиш?

— Не знам. Но все пак искам.

— Знаеш ли колко струва един кон?

— Да, за съжаление.

Разделиха се.

На Кунгсхолмсгатан го очакваше Гунвалд Ларшон и едно разследване, което дори не заслужаваше да се нарече „решаване на ребус“. Това Хамар още предния ден им го беше заявил най-любезно.

— Как е алибито на Тюре Асаршон? — попита Гунвалд Ларшон.

— Алибито му е едно от най-стабилните в цялата история на криминалистиката — отвърна Мартин Бек. — Държал е реч пред двадесет и пет души и се е намирал в хотела на град Сьодертели́е.

— Виж ти — мрачно рече Гунвалд Ларшон.

— Извинявай, но не е особено логично да се мисли, че Йоста Асаршон не би забелязал собствения си брат да се качва с автомат под палтото.

— Казваш палтото — досети се нещо Гунвалд Ларшон. — Трябва да е било доста широко, за да може да се скрие цял М, тридесет и седем. Ако не го е носил в чанта, разбира се.

— Виж, тук си прав — съгласи се Мартин Бек.

— Значи, понякога съм бил и прав.

— Можеш само да се радваш, защото, ако онази вечер беше сбъркал, сега щяхме да сме доста зле. — Насочи цигарата си към него и добави: — Някой ден ще загазиш, Гунвалд.

— Не вярвам — отвърна Гунвалд Ларшон и тръгна към вратата. На прага го посрещна Колберг, но веднага му направи път и го изгледа в широкия гръб.

— Какво му е на тоя зидоразбивач? Кисел ли е?

Мартин Бек кимна. Колберг отиде до прозореца и погледна навън.

— Каква гадост! — изруга той.

— Оса още ли живее у вас?

— Да — отвърна Колберг. — И само не казвай: „Да не би да си си направил харем?“, защото господин Ларшон вече те изпревари.

Мартин Бек кихна.

— Наздраве — рече Колберг и продължи. — За малко не го изхвърлих през прозореца.

Колберг наистина е един от малкото, които биха се справили с това, рече си Мартин Бек.

— Благодаря — каза той.

— За какво благодариш?

— Че каза „наздраве“.

— А, да. Малко са учтивите хора, дето била го казали. Имах веднъж един случай. Някакъв фотограф беше набил жена си до посиняване, а сетне я изхвърлил гола на снега. И всичко това, защото не казала „благодаря“ на неговото „наздраве“. Навръх Нова година. Но той, разбира се, беше пиян.

Помълча малко и продължи колебливо:

— Сигурно не може да се изкопчи повече от нея. Имам пред вид Оса.

— Е, нали все пак знаем с какво се е занимавал Стенстрьом — отвърна Мартин Бек.

Колберг го погледна объркано.

— Как така знаем?

— Разбира се, че знаем. С убийството на Тереза. Това е ясно като бял ден.

— С убийството на Тереза ли?

— Да. Не го ли разбра?

— Не — отвърна Колберг. — Не го разбрах. Въпреки че премислих всичко от последните десет години насам. Защо не ми каза нищо?

Мартин Бек го погледна, дъвчейки замислено края на химикалката си. Щеше да каже нещо, но Колберг го изрече преди него:

— Да, не е достатъчно човек да общува с другите само по телепатия.

— Прав си — отвърна Мартин Бек. — Пък и случаят с Тереза е от преди шестнадесет години и ти си нямал нищо общо с разследването. От начало до край с него се е занимавала стокхолмската полиция. Бих казал, че само Ек единствен от всички е останал тук оттогава.

— Значи, ти вече си прегледал делото?

— Грешиш. Само го поразлистих. Това са хиляди страници. Документите са във Вестберя. Ще отидем ли да ги видим?

— Добре. Паметта ми трябва да се освежи.

Вече в колата Мартин Бек попита:

— Предполагам, че си спомняш достатъчно, за да разбереш, защо Стенстрьом се е захванал с Тереза?

Колберг кимна.

— Да, защото е било най-трудното, с което е можел да се захване.

— Точно така. Най-невъзможното от всичко невъзможно. Искаше веднъж завинаги да покаже на какво е способен.

— И взе, че се остави да го застрелят — подметна Колберг. — Каква глупост! И къде е връзката?

Мартин Бек не отговори и те през целия път мълчаха. Чак когато с мъка се добраха до Вестберя и паркираха колата в кишата пред участъка, Колберг попита:

— А сега случаят „Тереза“ ще може ли да се реши?

— Мисля, че е изключело — отвърна Мартин Бек.

XXV

Колберг въздъхна отчаяно и запрелиства наслуки из подвързаните протоколи.

— Ще ми отнеме цяла седмица да ги изчета — изстена той.

— Да, най-малко седмица. Известни ли са ти поне самите обстоятелства?

— Не, нищо не мога да си спомня.

— Тук някъде трябва да има резюме. Но ако искаш мога да ти го предам устно.

Колберг кимна. Мартин Бек подбра няколко листа и каза:

— Фактите сами по себе си са ясни и категорични. Всичко е много просто и точно в това е проблемът.

— Хайде започвай — настоя Колберг.

— Сутринта на десети юни хиляда деветстотин петдесет и първа година, което ще рече преди повече от шестнадесет години, някакъв мъж, излязъл да търси избягалата си котка, намерил в едни храсти, близо до игрището Стадсхаген, тук на Кунгсхолмен, мъртва жена. Лежала гола, по корем и с прибрани до тялото ръце. Съдебномедицинската експертиза показала, че смъртта е настъпила вследствие на удушване, станало около пет дни преди това. Трупът бил добре запазен, което предполагало, че е лежал в хладилен склад или нещо подобно. Като цяло, престъплението приличало на изнасилване, но тъй като вече било минало доста време, при аутопсията не могло да се установи със сигурност дали наистина е имало изнасилване.

— Което си е пак садистично убийство — подхвърли Колберг.

— Разбира се. Огледът на местопрестъплението показал, че трупът е лежал там не повече от дванадесет часа. По-късно това било потвърдено и от свидетели, които предната вечер минали покрай храсталака и обезателно са щели да забележат трупа, ако е лежал там. Освен това били намерени частици плат и конци, които показвали, че мъртвата е била закарана дотам увита в сиво одеяло. От което следва, че убийството е станало другаде. Престъпникът дори не се е опитал да прикрие трупа с клони или шума. Мисля, че това беше всичко… не, чакай, има още две неща. Преди смъртта си тя дълго време не била яла. И не открили никакви следи от престъпника. Примерно стъпки или нещо друго.

Мартин Бек обърна листа и прехвърли с поглед машинописния текст.

— Още същия ден жената била идентифицирана като Тереза Камарао, двадесет и шест годишна, родена в Португалия. Дошла в Швеция през хиляда деветстотин четиридесет и пета и още същата година се омъжила за свой сънародник на име Енрико Камарао, който бил с две години по-възрастен от нея. Първо работел в търговския флот като радист, но сетне напуснал корабите и станал радиотехник. Тереза била родена през хиляда деветстотин двадесет и пета година в Лисабон. По сведения на португалската полиция произхождала от видно португалско семейство, и с известно закъснение, поради войната, дошла тук, за да следва. До следване обаче така и не се стигнало. Вместо това срещнала същия този Енрико Камарао и се омъжила за него. Нямали деца. Живеели добре. На улица Туршгатан.

— Кой я идентифицира?

— Полицията. По-точно казано, колегите от нравствения отдел. Била им е добре известна от последните две години. На петнадесети май хиляда деветстотин четиридесет и девета година — самите обстоятелства са такива, че са могли да установят точната дата — изцяло променила живота си. Избягала от къщи — точно така е написано — и оттогава се подвизава в престъпния свят. С други думи станала проститутка. Била нимфоманка и за тези две години успяла да преспи със стотици мъже.

— Да, спомням си — кимна Колберг.

— А сега следва най-интересното от цялата история. В разстояние на три дни полицията открила не по-малко от трима свидетели, които в единадесет и половина предната вечер видели на Кунгсхолмсгатан, до началото на пътеката, където бе намерено тялото, паркирана кола. И тримата били мъже. Двама от тях минали покрай мястото с кола, а третият — пеша. Първите двама видели до колата мъж. На земята до него лежал предмет с големина на човешко тяло, завит в нещо, което им заприличало на сиво одеяло. Третият свидетел минал няколко минути по-късно и видял само колата. Описанието, което дали за мъжа, било твърде неопределено. Валяло дъжд, а той самият стоял в сянка. Единственото, което и тримата могли да кажат със сигурност, било, че са видели доста висок мъж. На въпроса какво разбират под „доста висок“, данните им се колебаят между един и седемдесет и четири и един и осемдесет и три, което включва деветдесет процента от мъжкото население на страната, но…

— Но какво?

— Но що се отнася до колата и тримата били единодушни. Независимо един от друг те твърдели, че са видели френска кола, марка „Рено“ тип ЦВ–4 — един модел, който за пръв път излезе на пазара през хиляда деветстотин четиридесет и седма и после всяка следваща година, но с малки изменения.

— „Рено ЦВ–4“ — повтори замислено Колберг. — Порше създал модела, когато французите го бяха затворили като военнопрестъпник. Държали го в портиерската стаичка на фабриката. И там седял и чертаел. Сетне май го оправдаха, но неговата кола донесе на французите милиарди.

— Познанията ти са просто забележителни — рече Мартин Бек сухо. — Я ми кажи тогава каква връзка може да има между случая Тереза и Стенстрьом, застрелян преди четири седмици в автобуса?

— Не бързай де! Карай нататък.

— После се случило следното: полицията тук в Стокхолм проведе най-обстойното разследване, предприемано някога в тази страна. Нещо огромно. Да, в това можеш да се увериш и сам. Разпитани бяха стотици хора, които са познавали и дружили с Тереза Камарао, но не се установи кой я бе видял за последен път. Следите й се губеха точно седмица преди деня, в който я открили мъртва. Прекарала нощта с някакъв мъж, в хотела на Нюбругатан. Разделили се в дванадесет и половина пред един ресторант на Местер Самуелсгатан. И край. След това бяха издирени всички „Рено ЦВ–4“. Първо в Стокхолм, тъй като свидетелите твърдяха, че колата носела стокхолмски номер. Сетне бяха проверени всички „ЦВ–4“ в страната, в случай, че номерът е бил фалшив. И това отне почти цяла година. Накрая се доказа, да именно, доказа се, че през въпросната нощ, в единадесет и половина, на девети юни хиляда деветстотин петдесет и първа година нито една от всички тези коли не е могла да се намира до Стадсхаген.

— Да, да — нетърпеливо го прекъсна Колберг. — И тогава…

— Точно така. Тогава цялото следствие угасна като изгорял пън. Работата просто се свършила. Всичко беше изпипано от игла до конец. Единственият недостатък бил, че все пак Тереза Камарао наистина била убита и не се знаело кой го е сторил. Последната искрица живот в следствието датира от хиляда деветстотин петдесет и втора година, когато полицията от Дания, Норвегия и Финландия съобщила, че колата не е могла да дойде оттам. В същото време пък шведската митница установила, че не е могла да дойде и от друга страна. Сигурно си спомняш, че тогава още нямахме толкова много коли и бяха необходими куп формалности, докато прекараш някоя през границата.

— Да, да, спомням си. Ами свидетелите?

— Двамата с колата били колеги. Единият майстор в сервиз, а другият — монтьор. Третият също разбирал от коли. По професия бил… ха, познай де?

— Директор на заводите „Рено“?

— Не, главен специалист в полицията. По въпросите на транспорта. Казвал се Карлберг. Вече е починал. Но и тук не минало без проверки. Ако си спомняш, още тогава бяхме започнали да експериментираме с психологията на свидетелите. Ето защо ги подложили на няколко теста. Всеки поотделно трябвало да разпознае силуетите на различни коли. И тримата се справили безпогрешно с всички тогавашни марки, а майсторът — дори и с най-апокрифните модели, като например „Испано-Суица“ и „Пегасо“. Рисували му и коли, които изобщо не съществували, и пак не могли да го заблудят. Казвал примерно, че предницата е на „Фиат 500“, а задницата на „Дина Панхард“.

— Ясно — отсече Колберг. — Сега ми кажи, какво си говореха помежду си момчетата, които се занимаваха със случая. Имам пред вид извън следствието.

— Общото мнение беше следното: убиецът фигурира някъде сред документите. Един от всички ония, които са спали с Тереза Камарао и в пристъп на не знам какво си, дето обхваща сексуалните престъпници, взел и я удушил. И въобще, че има някаква грешка при проверката на Рената и по такъв начин всичко е натикано в задънена улица. Захванаха отново да ги проучват. Сетне още веднъж. А най-после решиха, и бих казал с право, че след толкова време следата сигурно завинаги се е изгубила. Все си мислеха, че някъде при проверката на колите е допусната грешка, която вече е непоправима. Сигурен съм например, че и Ек, който тогава взе участие в цялата работа, до ден-днешен мисли така. Пък и аз, общо взето, съм на същото мнение. Просто не мога да си го обясня по друг начин.

Колберг поседя известно време мълчаливо, сетне попита:

— Ти спомена някакъв точно определен ден в живота на Тереза, през май четиридесет и девета година. Какво е станало тогава?

Мартин Бек прегледа листовете и отвърна:

— Получила шок, който предизвикал промяна в същността и поведението й — един относително рядък, но все пак познат феномен. Тереза Камарао произхождала от богато буржоазно семейство. Родителите й, както и тя самата, били католици. Когато на двадесетгодишна възраст се омъжила, била още девствена. Живели с мъжа си четири години — съвсем като шведи — макар че и двамата били чужденци и при това в среда, типична за преуспяващата средна буржоазия. Била сдържана, доста интелигентна и спокойна натура. Мъжът й намирал бракът им за щастлив. Нейното възпитание било чистопробен продукт на тези две среди, пише тук някакъв лекар. Строгото католическо висше съсловие и шведската буржоазия, с всичките морални задръжки, характерни за всяка от двете поотделно, пък да не говорим за общия резултат, който се получава. На петнадесети май хиляда деветстотин четирдесет и девета година мъжът й заминал служебно за Норланд. С една приятелка отишли на някаква лекция и срещнали там неин стар познат. Същият после ги изпратил до жилището на Камарао, където щяла да пренощува и приятелката, тъй като в момента също била сламена вдовица. Пили чай и малко вино и разговаряли за лекцията. Мъжът нямал много настроение, понеже бил скаран с приятелката си, за която впрочем скоро след това се оженил. И така — не бързал да си ходи. Тереза му се харесала, а тя наистина била хубавица, и започнал да й се натиска. Приятелката, която познавала Тереза като най-целомъдрената жена на света, ги оставила и легнала на дивана в хола, откъдето всичко се чувало. Мъжът многократно подканял Тереза към леглото, но тя все се дърпала. Накрая просто я вдигнал от стола и занесъл в спалнята. Съблякъл я и спал с нея. Дотогава Тереза още никога не се била показвала гола пред някого, дори и пред жени. И никога не била изпитвала удоволствие. Тази нощ за пръв път го изпитала и то двадесет пъти или нещо подобно. По някое време сутринта мъжът станал и си заминал. Сетне в продължение на цяла седмица Тереза му се обаждала по десет пъти на ден, но повече нищо не чул за нея. Сдобрил се с приятелката си, оженил се и били щастливи. Тук има десетина протокола от разпити с него. Провериха го най-основно, но имаше прекрасно алиби и не притежаваше кола. Освен това се оказал порядъчен и щастлив съпруг, който не изневерявал на жена си.

— А Тереза взела да скита, така ли?

— Да, в истинския смисъл на думата. Започнала да бяга от къщи. Мъжът и я изхвърлил и била изключена от кръговете, в които се движела дотогава. В продължение на две години живяла за кратки периоди с куп различни мъже и имала сексуални връзки с още десет пъти по толкова. Била нимфоманка, готова на всичко. Отначало просто така, после се случвало да взима и пари. Естествено никога не срещнала мъж, който да издържи с нея по-дълго. Приятелки нямала. И така започнала бързо да затъва. Не се изминала и половин година и тя вече се движела в ония среди, които тогава наричахме престъпен свят. Започнала и да пие. Нравственият отдел знаел за нея, но не успели достатъчно бързо да реагират. Някой решил да я окафези за скитничество, но докато стане това, я убили.

Мартин Бек посочи папката с документите и добави:

— Тук има много разпити на мъже, попадали в лапите й. Казват, че просто се залепвала за някого и била ненаситна. Повечето от тях веднага изпадаха в ужас, особено женените, дето от време на време си поскитват. Познавала е куп подозрителни типове, дребни мошеници, джебчии, полугангстери и членове на разни банди, валутни спекуланти и прочие. Сам знаеш каква ни беше клиентелата тогава.

— Какво стана с мъжа й?

— Почувствувал се — и донякъде с право — скандализиран, сменил си името и станал шведски поданик. Запознал се с едно възпитано момиче от Стоксунд и се оженил за него. Създали две деца и до ден-днешен си живеят щастливи и доволни в една вила в Лидингьо. Алибито му беше непоклатимо като „Капитан Кесел“.

— Като какво?

— Виждаш ли, единственото, от което нищо не разбираш, са кораби — рече Мартин Бек вместо отговор. — Ако погледнеш тук в папката, ще разбереш откъде Стенстрьом е черпил идеите си.

Колберг последва съвета му.

— Господи! — възкликна той. — Не бях виждал по-пропаднала жена от тая. Кой е правил снимките?

— Един любител — фотограф, с отлично алиби и без достъп до „Рено“. Но за разлика от Стенстрьом добре е пласирал снимките си. Ако си спомняш, някога не бяхме наводнени с порнография както днес.

Поседяха известно време мълчаливо. Накрая Колберг се обади:

— Можеш ли сега да ми кажеш каква връзка има всичко това с убийството на Стенстрьом и още осем човека в един автобус шестнадесет години по-късно?

— Никаква — отвърна Мартин Бек. — Просто се връщаме отново към теорията с ненормалния убиец.

— Защо не е казал нищо… — започна Колберг и спря.

— Да. Сега всичко идва на мястото си — рече Мартин Бек. — Стенстрьом се е заел с неизяснени случаи. И понеже беше честолюбив, амбициозен и все още малко наивен, е избрал възможно най-трудното дело. Ако успееше да се справи с убийството на Тереза, нямаше да има равен на себе си. И никому нищо не е споменал, защото е знаел, че някои измежду нас ще му се подиграят. Казвайки на Хамар, че не иска да се захваща с отдавна отминали неща, той вече се е бил спрял именно на това дело. Когато Тереза Камарао е лежала в моргата, Стенстрьом е навършвал дванадесет години и едва ли се е докосвал до вестници. Затова е вярвал, че ще може да обхване случая съвсем обективно и е преровил още веднъж всичко това, дето го виждаш.

— И какво е открил?

— Нищо. Защото просто няма нищо за откриване. Всичко е проверено.

— Откъде знаеш?

Мартин Бек го погледна сериозно и отвърна:

— Зная. Защото и аз преди дванадесет години направих същия опит като него. И също не открих нищо. При това нямах на разположение Оса Торел, за да си правя сексуално-психологически експеримент като него. Още щом ми каза за нея, веднага разбрах с какво се е занимавал. Но съвсем забравих, че на теб случаят не ти е също така известен. Впрочем трябваше да загрея още когато видяхме снимките в бюрото му.

— Излиза, че е опитвал някакъв психологически метод, така ли?

— Да. Единственото, което му е оставало. Опитал се е да изследва реакциите на човек, който в някои отношения е приличал на Тереза. Има известна логика в това, особено ако вече си имаш такъв човек в къщи. Самото разследване е било изпипано до най-малките подробности. Оставало е само…

— Какво?

— Щях да кажа, да се попита някой ясновидец, но виждам, че друг умник вече го е сторил. Тук в документите го пише.

— Но всичко това съвсем не обяснява присъствието му в автобуса?

— Имаш право.

— И все пак смятам да проверя някои работи — реши Колберг.

— Добре. Няма да е лошо — съгласи се Мартин Бек.

Колберг издири Енрико Камарао, понастоящем вече Хенри Кам, закръглен мъж на средна възраст, който въздъхна и отправи нещастен поглед към русата си жена, явно от висшата класа, и тринадесетгодишния си син с прическа а ла Битълс и кадифено сако.

— Кога най-после ще намеря спокойствие? Сега през лятото нали идва един млад детектив и…

Колберг провери алибито му за вечерта на тринадесети ноември. Оказа се безупречно.

Потърси също и човека, който преди осемнадесет години беше направил снимките с Тереза. Откри го в затворническите килии на Лонгхолмен, един алкохолизиран стар разбойник, останал вече без зъби, който похотливо млясна насреща му и рече:

— Тереза ли? Дали си я спомням? Как не! Впрочем само преди няколко месеца тук идва едно ченге и…

Колберг изчете целия протокол, дума по дума. Отне му точно една седмица. Късно вечерта на осемнадесети декември 1967 довърши последната страница и погледна към жена си, която от няколко часа сладко си спеше, заровила тъмната си разчорлена глава във възглавницата. Лежеше по корем, подвила крак и изритала одеялото до кръста си. Чу скърцането на кушетката от хола, когато Оса Торел стана, за да пие вода в кухнята. Тя все още не можеше да спи както трябва.

Не виждам никакви пропуски, мислеше Колберг. И човек просто няма за какво да се хване. Но все пак утре ще взема да направя един списък на всички, които са били на разпит по делото или са имали вземане-даване с Тереза. Сетне ще видим кои от тях са все още живи и с какво се занимават.

Беше изминал месец от шестдесет и седемте изстрела в автобуса на Нора Сташунсгатан, а убиецът на девет души все още се разхождаше на свобода.

Освен върховната полицейска управа, пресата и будната общественост имаше и други, които изразяваха нетърпението си. А именно една категория хора, особено заинтересувани от скорошното залавяне на виновника — така наречения престъпен свят.

Повечето хора, които обикновено се занимаваха с престъпна дейност, вече цял месец бяха принудени да кротуват. Докато траеше трескавата активност на полицията — по-добре да се спотайваш на сянка. В цял Стокхолм нямаше нито един крадец, наркоман, разбойник, сутеньор или мошеник, който искрено да не желаеше скорошното залавяне на убиеца, та полицията отново да си се захване с демонстрациите против войната във Виетнам и неправилно паркиралите коли, а те спокойно да се върнат към работата си.

В резултат на това необичайно съвпадение на интересите голяма част от тях охотно предлагаха помощта си в издирването на престъпника.

И благодарение именно на тази услужливост работата на Рьон по събирането на подробности около личността на Нилс Ерик Йорансон значително се улесни. Той добре познаваше причините за тази необикновена благосклонност, с която го посрещаха навсякъде, но все пак я приемаше с готовност.

Последните нощи прекара в търсене на хора, познавали някога Йорансон. Намираше ги по изоставени къщи, кръчми, бирарии, разни клубове и приюти. Макар не всички да се отзоваваха с готовност, мнозина все пак му помогнаха.

Вечерта на тринадесети декември срещна край брега на Сьодра Меларен едно момиче, което му обеща на другата вечер да го срещне със Сюне Бьорк — човекът, приел Йорансон за няколко седмици у дома си.

Следният ден беше четвъртък и Рьон, на когото през последните денонощия се събираха едва няколко часа сън, спа почти до обяд. В един часа стана и помогна на жена си да си стегне багажа. Беше я придумал да замине с малкия при родителите си в Ариеплуг и там да прекарат коледните празници, защото предчувствуваше, че тази година той самият едва ли ще може да празнува.

След като ги изпрати с влака, се върна у дома. Извади лист и молив и седна край кухненската маса. Отпреде си сложи доклада на Нурдин и своя бележник, постави си очилата и започна да пише:

Нилс Ерик Йорансон

Роден във финландската енория в Стокхолм на 4.10.1929 г.

Родители: Алгот Ерик Йорансон, електротехник, и Бенита Рантанен. През 1935 г. родителите се развели, майката се преселила в Хелзинки и детето било присъдено на бащата.

Йорансон живял при баща си в Сундбюберг до 1945 г. 7-год. училище, сетне 2-год. бояджийство.

През 1947 г. се преместил в Гьотеборг и 2 г. работил като помощник-бояджия.

На 1.12.1948 г. се оженил за Гюдрун Мария Свенсон.

Развод от 13.5.1949 г.

От юни 1949 до март 1950 г. — юнга по корабите на дружество „Свеа“ по Балтийско море. През лятото на 1950 г. се преместил в Стокхолм. До ноември 1950 г. работил по специалността си във фирмата Амандус Густафсон. Уволнен поради употреба на алкохол в работно време. Сетне, изглежда, започнал да пропада. Захващал се само с временна работа: нощен пазач, куриер, носач, склададжия и пр., но общо взето, като че ли се е препитавал от кражби и др. престъпления от по-лек характер. Не е бил залавян като заподозрян в нито едно, но на няколко пъти е задържан за пиянство. Известно време се подвизавал под майчиното си име, Рантанен. През 1958 г. бащата починал и той се преместил в жилището му в Сундбюберг. През 1964 г. изхвърлен заради неплатен тримесечен наем. Тогава вероятно е започнал да употребява наркотици. До смъртта си не е имал постоянен адрес. През януари 1965 г. заживял с Гурли Льофгрен на Шепар Карлс гренд 3 и останал при нея до пролетта на 1966. През това време нито той, нито Льофгрен са имали постоянна работа. Льофгрен е била регистрирана от нравствената полиция, но като се има пред вид вида и възрастта й, едва ли е печелела много от проституцията си. Льофгрен също била наркоманка.

Гурли Льофгрен починала на 47-годишна възраст от рак в първия ден на Коледата 1966 г.

В началото на май 1967 г. срещнал Магдалена Росен (Русата Малин) и живял при нея на Арбетаргатан 3 до 29.8.1967 г. От началото на септември до средата на октомври същата година е живял временно при Сюне Бьорк.

Лекуван е 2 пъти от венерическа болест (гонорея) — периода октомври-ноември — в болницата „Свети Йоран“. Майката се омъжила повторно и от 1947 г. живее в Хелзинки. Уведомена е с писмо за смъртта му.

Росен твърди, че Йорансон винаги разполагал с пари, но не може да каже откъде и според нея нито продавал наркотици, нито пък вършел други някакви престъпления.

Рьон прочете написаното. Почеркът му бе тъй микроскопичен, че всичко преспокойно се събра върху по-малко от един голям лист. Сложи го в папката си, пъхна бележника в джоба и тръгна за срещата със Сюне Бьорк.

Момичето от яхтата го очакваше до будката на Марияторйет.

— Аз няма да идвам с теб — рече тя. — Но говорих със Сюне и той знае. Дано само не постъпих глупаво, като те свързах с него. Не съм от тия, дето доносничат.

Подаде му някакъв адрес на Тавасгатан и изчезна надолу към Слусен.

Сюне Бьорк се оказа по-млад от очакваното и едва ли минаваше двадесет и петте. Имаше руса брада и сравнително приятна външност. Нищо от вида му не издаваше, че е наркоман и Рьон мислено се запита какво е могло да го свърже със значително по-възрастния и тъй пропаднал Йорансон.

Жилището се състоеше от стая и кухня, мебелирани оскъдно. Прозорците му гледаха към мръсен заден двор. Единственият стол зае Рьон, а Бьорк седна върху леглото.

— Чух, че сте искали сведения за Нисе — започна Бьорк. — Но да си призная, и аз самият не зная много за него. Реших обаче, че може би ще вземете нещата му.

Той се наведе и измъкна изпод леглото една книжка торба и я подаде на Рьон.

— Оста̀ви я, когато си замина. Част от нещата взе със себе си, а това тук повечето са дрехи. Истински боклуци.

Рьон пое торбата и я пусна до стола си.

— Можете ли да ми кажете откога познавате Йорансон, къде и при какви обстоятелства се срещнахте и кое ви накара да го приемете да живее у вас?

Бьорк се нагласи по-удобно върху леглото и кръстоса крак връз крак.

— Мога. Защо не — отвърна той. — Да имате една цигара в повече?

Рьон извади от джоба си пакет „Принц“ и му го поднесе. Бьорк си взе, откъсна филтъра и запали.

— Ами, всичко започна в кръчмата „При Францисканците“, където отидох да ударя една бира. Нисе седеше на съседната маса. Не се познавахме от преди, но се заприказвахме и той ме почерпи едно вино. Стори ми се готино момче, така че когато затвориха и ми каза, че нямал квартира, аз го доведох тук. Нея вечер здравата се натряскахме, а на другия ден той почерпи в Сьодергорд. Трябва да е било на трети или четвърти септември. Но вече не помня точно.

— Забелязахте ли, че е наркоман? — попита Рьон.

Бьорк поклати глава.

— Не. Чак след това. Няколко дни по-късно, една сутрин, като станахме, той си постави инжекция и тогава разбрах. Предложи ми и на мен, но аз отказах.

Бьорк беше навил нагоре ръкавите си. Рьон погледна с опитно око свивките му и установи, че вероятно казва истината.

— Но тук не е ли доста тесничко? — огледа се той. — Защо все пак го оставихте тъй дълго при себе си? Впрочем той плащаше ли си?

— Момчето беше о’кей. Не мога да кажа, че плащаше направо, но имаше доста пари и постоянно мъкнеше ядене и пиене.

— А откъде вземаше парите?

Бьорк вдигна рамене.

— Не зная. Впрочем това не ме и засягаше. Но че нямаше работа — нямаше, в това съм сигурен.

Рьон погледна ръцете на Бьорк, които изглеждаха черни и захабени.

— А вие какво работите?

— Занимавам се с коли — отвърна Бьорк. — Вижте, след малко имам среща с една мадама, та ще можете ли да побързате? Какво още искате да знаете?

— За какво говореше? Разказвал ли ви е нещо за себе си?

Бьорк прокара бързо пръст под носа си и отговори:

— Разправяше, че е работил по корабите. Но май доста отдавна. Говореше и за жени. Особено за една, с която известно време живял, но наскоро пукнала. Била за него като майка, даже нещо повече. — Пауза. — Нали знаете… човек не може да такова майка си — обясни Бьорк сериозно. — Инак не обичаше да говори за себе си.

— Кога се изнесе оттук?

— На осми октомври. Помня го, защото беше неделя и той имаше имен ден. Взе си нещата, всичко, с изключение на ей тази торба. Нямаше много вещи. Стигаха колкото да напълни един обикновен сак. Каза, че си е намерил квартира другаде, но след няколко дни пак щял да намине.

Бьорк млъкна и смачка фаса в чашата на пода.

— Сетне повече не го видях. Бил мъртъв, каза Сива. Наистина ли е един от ония в автобуса?

Рьон кимна.

— Знаете ли къде отиде?

— Не, нямам представа. Повече не ми се обади и не го знаех къде е. Докато живя тук, срещаше много от моите приятели, но аз така и не видях нито един от неговите. Всъщност знам страшно малко за него.

Бьорк се изправи, отиде до огледалото на стената и се среса.

— Разбрахте ли вече кой е? Имам пред вид оня от автобуса.

— Не — отвърна Рьон, — още не.

Бьорк съблече пуловера си.

— Трябва да побързам — обясни той. — Момичето чака.

Рьон се надигна, взе книжната торба и се запъти към вратата.

— Значи, не знаете къде може да е бил след осми октомври, така ли?

— Не, нали вече ви казах — отвърна Бьорк.

Бръкна в едно чекмедже, извади чиста риза и откъсна етикета от обществената пералня.

— Зная само едно — добави той.

— Какво?

— Че седмиците преди да изчезне, беше страшно нервен. Като че ли някой го гонеше.

— Но не знаете защо?

— Не, наистина не знам.

Още с влизането в празното си жилище Рьон отиде в кухнята и изсипа торбата върху масата. Сетне внимателно огледа нещата едно по едно, преди да ги пусне обратно вътре.

Разръфано старо кепе, чифт гащета, някога бели, омачкана вратовръзка на червени и зелени райета, колан от изкуствена кожа с жълта месингова катарама, лула с изръфан мундщук, една подплатена ръкавица от свинска кожа, чифт жълти найлонови мъжки чорапи, две мръсни носни кърпи и една омачкана светлосиня риза.

Рьон поддържа ризата пред себе си и тъкмо се канеше да я пусне най-отгоре в торбата, когато забеляза стърчащото от джоба й листче. Сложи ризата настрана и разгъна бележката. Беше сметка за седемдесет и осем крони и двадесет и пет йоре от ресторант „Пилен“. Носеше датата седми октомври. От маркираните цифри едната беше за обяд, шест за алкохолни напитки и три за минерална вода.

Рьон обърна сметката. В полето на обратната й страна някой бе написал с химикал:

8/10 | б ф | 3000
Моф |  | 500
Дълг | га | 100
Дълг | мб | 50
Д-р П |  | 650
|  | 1300
Остатък |  | 1700

Стори му се, че разпознава почерка на Йорансон. В жилището на Русата Малин вече беше виждал някои написани от него работи. И разтълкува написаното по следния начин: на осми октомври, денят, когато се е изнесъл от Сюне Бьорк, Йорансон е трябвало да получи отнякъде три хиляди крони, вероятно от човек, чиито имена започваха с Б. Ф. От тези пари е щял да закупи за петстотин крони морфин, да върне сто и петдесет, които е имал в дълг, и да даде на някакъв доктор П. шестстотин и петдесет крони, вероятно за наркотик или за нещо друго, при което са щели да му останат хиляда и седемстотин крони. Когато месец по-късно го откриха мъртъв в автобуса, в джоба му имаше над хиляда и осемстотин крони. Значи, след осми октомври е получил още пари. Рьон се питаше, дали и тази сума не бе дошла от същия източник, бф или Б. Ф. Можеше и да не е име на човек, а съкращение на нещо друго.

Сейф в банката, „банкфах“? Йорансон не приличаше на човек със сейф. Като най-приемливо все пак оставаше бф да е човек. Рьон потърси в бележника си, но никой от хората, с които бе разговарял или поне чувал да са имали връзки с Йорансон, нямаше инициалите БФ.

Взе торбата и бележката и излезе в антрето. Бележката сложи в папката си и заедно с торбата я постави върху масичката. Сетне отиде и си легна.

Питаше се откъде Йорансон е могъл да получава парите си.

XXVI

В четвъртък сутринта на двадесет и първи декември не бе приятно да си полицай. Предната вечер в самия център на града, и то в разгара на коледната истерия, една цяла армия от униформени и цивилни се беше хванала за палките в някакво зрелищно и крайно объркано сбиване с множество работници и интелектуалци, чийто поток се изливаше от Народния дом след митинг за Виетнам.

Единствен Монсон извлече известна облага от целия инцидент. Без да подозира какво го очаква, заяви, че няма работа и начаса го изпратиха да въдворява ред. Като начало се спотаи в сянката на катедралата „Адолф Фредерик“ на Свеавеген, с надеждата, че безредиците няма да достигнат дотам. Но полицията притискаше демонстрантите отвсякъде, без предварителен план и програма, та последните, които все някъде трябваше да се дянат, започнаха да се насочват и в посока към Монсон. Той бързо заотстъпва на север по Свеавеген и без да се усети, се озова пред някакъв ресторант. Влезе да се постопли и огледа обстановката. На излизане прибра от поставката за подправки клечка за зъби. Беше опакована и се оказа с вкус на ментол.

Тази ужасна утрин вероятно той единствен от цялата полиция беше радостен. Бе успял вече да се обади на снабдителя на ресторанта и да вземе адреса на доставчика.

Но Ейнар Рьон не бе радостен. Изложен на вятъра, той стърчеше на Рингвеген и наблюдаваше един изкоп в земята, един брезент и няколко от дървените магарета на пътната служба, поставени наоколо. Дупката изглеждаше напълно безлюдна. За сметка на това фургонът, разположен на петдесетина метра по-нататък, се оказа пълен. Рьон вече познаваше четиримата, които седяха вътре пред термосите си, и затова рече просто:

— Здравейте.

— Здрасти. И затваряй вратата. Но ако си от тия, дето вчера вечерта на Барнхюсгатан удариха момчето ми с палка по главата, по-добре не ми говори.

— Не. Не съм бил аз — оправда се Рьон. — Вчера си седях в къщи и гледах телевизия. Жената замина за Норланд.

— Тогава сядай. Искаш ли кафе?

— Да, с удоволствие.

След кратка пауза мъжът продължи:

— Какво те води насам?

— Шверин. Той нали беше роден в Америка. Личеше ли му, като говореше?

— И още как! Бръщолевеше също като Анита Екберг. А напиеше ли се, вече не го търси, тогава знаеше само английски.

— Като се напиеше ли?

— Да. Също и като се ядосаше. Или като се отплеснеше нанякъде.

На връщане за Кунгсхолмен Рьон взе петдесет и четворката. Червеният автобус, в който се качи, беше двуетажен, от типа „Лейланд Атлантиън“, с кремава горна половина и сив покрив. И въпреки твърденията на Ек, че тези автобуси не вземали повече пътници, отколкото са местата вътре, купето се оказа претъпкано с правостоящи, нарамили чанти и пакети.

През целия път мислеше напрегнато. В службата поседя така известно време на бюрото си. Сетне влезе в съседната стая и рече:

— Е, момчета, как е на английски „не го познах“?

— Дидънт рекогнайс хим — отвърна Колберг, без да вдигне глава от документите си.

— Знаех си, че съм прав — рече Рьон и излезе.

— Тоя май също се побърка — подметна Гунвалд Ларшон.

— Чакай, чакай — прекъсна го Мартин Бек, — мисля, че е открил нещо.

Стана и отиде в стаята на Рьон, но тя се оказа празна. Шапката и палтото му също ги нямаше.

Половин час по-късно Рьон отново застана пред фургона на Рингвеген и бутна вратата. Някогашните колеги на Шверин още си седяха, както ги бе оставил, и изкопът на улицата продължаваше да изглежда недокоснат.

— Човече, как ни изплаши! — изстена един от работниците. — Помислих, че е Улсон.

— Улсон ли?

— Да. Или Олсон, както му викаше Алф.

Рьон съобщи за откритието си чак на другия ден преди обяд, два дни преди Коледа.

Мартин Бек изключи магнетофона и се обърна към него:

— Така ли да те разбираме? Ти питаш: „Кой стреля?“ А той отговаря на английски „Дидънт рекогнайс хим“.

— Да.

— А после ти го питаш: „Как изглеждаше?“ И Шверин отговаря: „Като Улсон.“

— Да, и сетне умря.

— Браво, Ейнар! — похвали го Мартин Бек.

— Кой, по дяволите, е този Улсон? — осведоми се Гунвалд Ларшон.

Някакъв контрольор. Обикаля по обектите и гледа дали хората работят.

— И как изглежда? — продължи да пита Гунвалд Ларшон.

— Ще го видиш, в стаята ми е — отвърна Рьон скромно.

Мартин Бек и Гунвалд Ларшон се изнесоха оттатък и втренчиха погледи в човека. Гунвалд Ларшон го погледа само десет секунди и после рече:

— Аха.

И си излезе. Улсон зяпна учуден подире му.

Мартин Бек остана още половин минута и си позволи да попита:

— Предполагам, че вече си взел всичките му данни, Ейнар?

— Да — отвърна Рьон.

— Добре. Благодарим ви тогава, господин Улсон.

И Мартин Бек излезе. Улсон не се помнеше да е изглеждал тъй слисан.

Когато Мартин Бек се върна от обеда, на който едва-едва успя да погълне чаша мляко, две резенчета кашкавал и малко кафе, Рьон беше оставил на бюрото му лист хартия с лаконичното заглавие: „Улсон“.

Улсон е на 46 години и по професия е контрольор в пътната служба.

Висок е 183 см и тежи гол 77 кг.

Има тъмноруса коса и сиви очи. Телосложението му е стройно.

Лицето му е слабо и продълговато, с ясно изразени черти, изпъкнал нос, малко орлов, широка уста, тънки устни и здрави зъби.

Носи обувки номер 43.

Доста тъмен тен, дължащ се според него на службата му, която го принуждава често да е навън.

Облеклото — изискано сив костюм, бяла риза, връзка и черни обувки. Навън в работата си носи широк, дълъг до коленете шлифер. Сив на цвят. Имал два такива шлифера и през зимата обикновено носел един. Още черна кожена шапка с тясна периферия. На краката, груби, черни обувки с дълбоки гумени грайфери. При дъжд или сняг обаче обикновено ги сменял с черни гумени ботуши, снабдени с рефлектиращи лепенки.

Улсон има алиби за вечерта на 13 ноември. По време на престъплението, от 22 до 24 часа, се е намирал в един клуб за бридж, в който членува. Участвувал е в турнир и присъствието му се потвърждава от протокола на състезанието и показанията на трима други участници.

За Алфонс (Алф) Шверин казва, че бил разговорлив и контактен, но мързелив и пиел.

— Мислиш ли, че Рьон го е събличал, за да го тегли? — попита скептично Гунвалд Ларшон.

Мартин Бек си замълча.

— Забележителни заключения — продължи в същия тон Гунвалд Ларшон. — Носеше шапка на главата и обувки на краката. Носът изпъква и обикновено носел само по един шлифер. За какво ти е всичко това?

— Не зная. Все пак е що-годе някакво описание.

— Да, ама на Улсон.

— Какво е положението с Асаршон?

— Преди малко говорих с Якобсон — отвърна Гунвалд Ларшон. — Неприятна личност.

— Кой? Якобсон?

— Да. Също и той. Явно е кисел, задето не успяват сами да конфискуват проклетите си пратки наркотик, ами трябва ние да им вършим работата.

— Не ние, а ти.

— Дори самият Якобсон признава, че Асаршон е най-едрата риба в бранша, попадала някога в лапите им. Тия двама братя трябва да са направили луди пари.

— Ами онзи другият? Чужденецът?

— Бил е само куриер. Грък. Отгоре на всичко, с дипломатически паспорт. И сам наркоман. Асаршон мисли, че той ги е издал. Казва, че човек не бива да има вяра на наркомани. Страшно го е яд. Вероятно защото не се е отървал от него на време. По съответния начин, разбира се.

Гунвалд Ларшон направи кратка пауза и продължи:

— Нали този Йорансон, от автобуса, също беше наркоман? Може би…

Не довърши мисълта си, но Мартин Бек схвана намека му.

Колберг се бъхтеше над своите списъци, които усърдно криеше от останалите. Все повече и повече започваше да разбира какво му е било на Стенстрьом, докато се е ровел в този стар случай. Както Мартин Бек вече правилно бе отбелязал, в разследването нямаше нито едно слабо местенце. А някакъв непоправим формалист дори беше прибавил коментара, „че от техническа гледна точка случаят е решен и може да влезе в литературата като пример за отлично проведено разследване“.

С други думи — идеално изпипаното престъпление, за което толкова пъти е говорено.

Да се състави списъка на мъжете, имали вземане-даване с Тереза Камарао, никак не бе лесно. Просто да се чуди човек: колцина от тях междувременно бяха успели да умрат, да емигрират или да сменят името си. Други, сполетени от неизлечима душевна болест, изчакваха края си в някоя болница. Трети лежаха в затвора, в клиники за алкохолици или пък бяха изселени. Мнозина се водеха просто изчезнали, с корабите или по някакъв друг начин. А голяма част още отдавна се бяха пренесли да живеят в най-отдалечените кътчета на страната и създали за себе си и близките си нов живот, та в повечето случаи можеха да отпаднат още при първата проверка. При това положение на Колберг му оставаха всичко на всичко двадесет и девет души в списъка. Хора, които се намираха на свобода и все още живееха в Стокхолм или поне в околностите му. Досега бе събрал за тях само някои общи данни: възраст, професия, адрес и семейно положение. В момента списъкът му имаше следния вид, номериран от едно до двадесет и девет по азбучен ред.

1. Свен Алгрен, 41, продавач в магазин, Стокхолм СИ, женен.

2. Карл Андершон, 63, ?, Стокхолм (болницата Хьогалид), ерген.

3. Ингвар Бенгтсон, 43, журналист, Стокхолм, разведен.

4. Рюне Бенгтсон, 56, директор, Стоксунд, женен.

5. Ян Карлсон, 46, вехтошар, Упландс Весбю, ерген.

6. Рюне Карлсон, 32, инженер, Нака 5, женен.

7. Стиг Екберг, 83, бивш строителен работник, Стокхолм (старческия дом на Русенлунд), вдовец.

8. Уве Ериксон, 47, автомонтьор, Бандхаген, женен.

9. Валтер Ериксон, 69, бивш работник в склад, Стокхолм (болницата Хьогалид), вдовец.

10. Стиг, Ферм, 31, бояджия, Солентюна, женен.

11. Бьорн Форшберг, 48, директор, Стоксунд, женен.

12. Бенкт Фредриксон, 56, художник, Стокхолм, разведен.

13. Бу Фростенсон, 66, артист, Стокхолм, разведен.

14. Юхан Гран, 52, бивш сервитьор, Солна, ерген.

15. Ян Оке Карлсон, 38, счетоводител, Еншьопинг, женен.

16. Кенет Карлсон, 33, шофьор, Шьелбю, ерген.

17. Ленарт Линдгрен, 81, бивш директор на банка, Лидингьо, 1 женен.

18. Свен Лундстрьом, 37, работник в склад, Стокхолм, разведен.

19. Таге Нилсон, 61, търг. представител, Стокхолм, ерген.

20. Карл-Густав Нилсон, 51, бивш техник, Йоханесхов, разведен.

21. Хайнц Олендорф, 46, художник, Стокхолм, ерген.

22. Курт Улсон, 59, началник-отдел, Салтшьобаден, женен.

23. Бернард Петерс, 39, художник, Брома, женен (негър).

24. Вилхелм Русберг, 71, ?, Стокхолм, вдовец.

25. Бернт Тюресон, 42, техник, Густафсберг, разведен.

26. Рагнар Виклунд, 60, майор, Ваксхолм, женен.

27. Бенгт Валберг, 38, изкупвач (?), Стокхолм, ерген.

28. Ханс Венстрьом, 76 бивш помощник е рибната търговия, Солна, ерген.

29. Ленарт Йоберг, 35, инженер, Еншеде, женен.

Колберг въздъхна, гледайки списъка. Тереза Камарао беше успяла да обхване с дейността си всички социални групи, та дори и различните поколения. При смъртта й най-младият е бил на петнадесет, а най-възрастният на шестдесет и седем. Само в този списък ги имаше всякакви, като се започне с директор в Стоксунд, та чак до стари алкохолизирани крадци в болницата Хьогалид.

— За какво ти е това? — попита го Мартин Бек.

— Не зная — призна Колберг унило.

После отиде при Меландер и постави листа на бюрото му.

— Ти нали всичко помниш. Ако намериш време, хвърли му един поглед и виж дали някое от тия имена не ти говори нещо.

Меландер хвърли безизразен поглед към списъка и кимна.

На двадесет и трети, денят преди Коледа, Монсон и Нурдин отлетяха за в къщи, без някому да домъчнее за тях. Щяха да се върнат преди края на празниците.

Навън беше студено и ужасно.

Потребителското общество се пукаше по шевовете. В ден като този можеше да се продаде абсолютно всичко на какви да е цени. Най-често срещу кредитна карта и чек без покритие.

Вечерта, на път за в къщи, Мартин Бек си рече, че ето на́, и Швеция вече се беше сдобила с първото си истинско масово убийство. И първото неразкрито убийство на полицай.

Следствието буксуваше на едно място и погледната технически, приличаше, за разлика от случая „Тереза“, на куп вторични суровини.

XXVII

Дойде Бъдни вечер.

Мартин Бек получи коледния си подарък, който обаче, напук на всички очаквания, не го разсмя.

Ленарт Колберг пък получи подарък, който накара жена му да се разплаче.

И двамата поотделно бяха твърдо решили да не мислят нито за Оке Стенстрьом, нито за Тереза Камарао, но намеренията им се провалиха.

Мартин Бек се събуди рано сутринта, но остана да полежи още малко, зачетен в книгата за граф Шпе, докато не се раздвижиха и останалите членове на семейството. Едва тогава стана, прибра всекидневния костюм в гардероба, обу си домашните панталони и сложи вълнен пуловер. Жена му, която считаше, че на Коледа човек трябва да е празнично облечен, се нацупи щом го видя, но по изключение си замълча.

Докато тя направи обичайното си посещение на гроба на родителите си, Мартин Бек окичи елхата заедно с Ролф и Ингрид. Децата подскачаха около него възбудени и щастливи и той положи максимум усилия да не помрачи настроението им. Жена му се завърна от тържествената си визита на мъртвите и той смело се включи в церемонията около светото причастие — стар семеен обичай, с който така и нямаше да свикне.

Не след дълго се обадиха и болките под лъжичката. Мартин Бек вече дотолкова беше свикнал с тия тъпи пристъпи, че повече не им обръщаше внимание, но все му се струваше, че в последно време нещо зачестиха и станаха по-силни. Беше престанал да говори на Инга за тях. По-рано го правеше и тя едва не го умори с билковите си отвари и неуморни грижи. За нея болестите бяха събитие от жизненоважно значение.

Тържествената коледна вечеря добиваше внушителен вид при мисълта, че е предвидена само за четирима, от които единият много рядко успяваше да погълне нормална порция, другият се мъчеше да отслабне, а третият беше твърде изтощен от приготовленията, за да може въобще да яде. Оставаше, само Ролф, който за сметка на това пък си хапваше здравата. Синът му беше на дванадесет години и Мартин Бек не можеше да се начуди как това слабичко телце всеки ден смогваше да смели количествата храна, който той самият успяваше с мъка да погълне за цяла седмица.

Масата разтребиха заедно, нещо, което също се случваше само на Коледа.

После Мартин Бек запали свещите на елхата, като си мислеше за братята Асаршон, които внасяха пластмасови елхи, за да прикриват останалата си дейност. Дойде ред на пунша, сладките и Ингрид, която рече:

— Мисля, че вече е време да вкараш коня.

Както обикновено си бяха обещали всеки да купи на другите само по един подарък и пак както обикновено бяха купили по много повече.

Ингрид не получи кон, но в замяна на това се сдоби с клин за езда и таксата на следващия шестмесечен курс.

А той самият освен всичко получи модел на платнохода „Къти Сарк“ и двуметров шал, изплетен от Ингрид.

От нея имаше и едно плоско пакетче. И докато го разпечатваше, очите й блестяха от очакване. Оказа се малка грамофонна плоча. Лъскавата корица изобразяваше един дебелак с познатата униформа и каска на лондонските боби-та. Имаше големи гъсти мустаци и бели плетени ръкавици на ръцете, които държеше разперени на корема си. Стоеше пред старовремски микрофон и ако се съдеше по израза на лицето му, се пръскаше от смях. Името му според корицата беше Чарлс Пенроуз, а заглавието на плочата гласеше:

The Adventures of the Laughing Policeman[1].

Ингрид донесе грамофона и го постави на пода до Мартин Бек.

— Чакай първо да я чуеш — обясни тя. — Ще се побъркаш от смях.

Измъкна плочата от опаковката и погледна етикета.

— Първата песен се казва „Смеещият се полицай“. Подходящо нали?

Мартин Бек не беше кой знае какъв познавач на музика, но веднага разбра, че записът трябва да е правен през двадесетте или тридесетте години или може би дори още по-рано. Спомни си, че е чувал песента някога като дете и изведнъж в съзнанието му изникнаха няколко реда от шведския й превод:

И ако срещнеш нявга

смеещия се полицай,

поласкай го с крона

за добрия обичай.

Доколкото можеше да си спомни, някога я пееше един мъж от Сконе. Всеки куплет завършваше с продължителен бурен смях, очевидно заразителен, защото и Ролф и Ингрид направо се превиваха от смях.

По лицето на Мартин Бек не трепна нито мускул. Не можа дори да се усмихне. И за да не ги разочарова прекалено, стана и с гръб към тях се направи, че оправя свещите на елхата.

Когато плочата спря да се върти, се върна и седна. Ингрид избърса сълзите от очите си и го погледна.

— Но татко, та ти хич не се смя — упрекна го тя.

— Ами, наистина беше страшно весела — оправда се той неубедително.

— Чуй тогава другата страна — предложи Ингрид и обърна плочата — „Jolly Coppers on Parade“.

— Весели ченгета на парад — преведе Ролф.

Ингрид явно беше слушала плочата много пъти и веднага й заприглася, като че ли цял живот беше пяла дует със смеещия се полицай:

There’s a tramp, tramp, tramp

At the end of the street

It’s the jolly coppers walking on parade

And their uniforms are blue

And the brass is shining too

A finer lot of men were never made…[2]

Елхата ухаеше, свещите горяха, децата пееха, а Инга се беше свила в новия си пеньоар и се наслаждаваше на едно марципаново прасенце. Мартин Бек седеше наведен напред, облегнал лакти на коленете си и подпрял глава в ръце и гледаше втренчено в смеещия се на корицата полицай.

Мислеше за Стенстрьом.

Телефонът иззвъня.

Колберг едва ли изпитваше някаква истинска радост, а най-малкото можеше да се отпусне и да не мисли за работата. Но тъй като не му бе възможно да определи със сигурност какво точно му липсва, не виждаше защо трябва да разваля коледното спокойствие с безплодни размишления.

Ето защо грижливо разбърка пунша, опита го многократно, докато го докара на вкус, и седна на масата да наблюдава измамната идилия около себе си. Будил, която лежеше по корем до елхата и писукаше. Оса Торел, която седеше с кръстосани крака на пода и я побутваше грижливо. Гун, която небрежно шляпаше боса из жилището, облечена в някаква загадъчна дреха — нещо средно между пижама и анцуг.

Сипа си порция риба в чинията. Въздъхна самодоволно, представяйки си за миг всичко онова, с което след малко щеше да се натъпче. Подпъхна салфетката в ризата си и я разпери пред гърдите си. Наля си двойна порция. Вдигна чашата. Загледа се в бистрата течност. И точно тогава иззвъня телефонът.

Миг-два се поколеба, но сетне изпразни чашата на един дъх, отиде в спалнята и вдигна слушалката.

— Добър вечер — казвам се Фрьойд.

— Каква приятна изненада — отвърна Колберг, убеден, че го няма в списъка на дежурните и не биха могли да го изкарат в снега дори с ново масово убийство. За тая работа си имаше определени способни хора, примерно Гунвалд Ларшон, който в същност беше наред да дежури, и Мартин Бек, който няма как, трябваше да приеме последиците от по-високия си ранг.

— Обаждам се от съдебно-психиатричното отделение в Лонгхолмен. Имаме тук един пациент, който непременно иска да говори с вас. Казва се Биргерсон. Твърди, че ви бил обещал и че е важно и…

Колберг се намръщи.

— Може ли да дойде на телефона?

— Не. Това противоречи на правилника. Нали е под…

Колберг направи тъжна физиономия. Явно имаше насреща си някоя от дребните риби.

— О’кей, идвам — рече той и затвори.

Жена му, чула отговора, го изгледа втренчено.

— Налага се да отида до Лонгхолмен — обясни той уморено. — Как ли по дяволите се хваща такси по това време на Коледа?

— Мога да те закарам — предложи Оса. — Не съм пила нищо.

Из пътя мълчаха. Портиерът хвърли недоверчив поглед към Оса Торел.

— Моята секретарка — побърза да обясни Колберг.

— Каква-каква? Я чакайте. Дайте пак да видя паспорта ви.

Биргерсон си беше все същият. Само може би още по-омекнал и любезен отколкото преди две седмици.

— Какво имате да ми казвате? — попита Колберг направо.

Биргерсон се усмихна.

— Може да ви прозвучи смешно — започна той, — но точно тази вечер се сетих нещо. Нали питахте за колата, за моя „Морис“. И…

— Да? И какво?

— Ами такова… Веднъж, докато помощник-инспектор Стенстрьом и аз имахме почивка и се хранехме, аз му разказах една история. Помня, че ядяхме свинско с алабаш. Това е любимото ми ядене. И сега, когато ни дадоха коледната вечеря…

Колберг изгледа мъжа ядно.

— История, казахте?

— Може би по-скоро случка от живота ми. От времето, когато живеехме на Руслагсгатан. Жена ми…

Той спря и погледна колебливо към Оса Торел. Пазачът до вратата се прозя.

— Добре, добре — подкани Колберг. — Продължавайте.

— Значи, така. Жена ми и аз имахме само една стая и винаги когато си бях в къщи, се чувствувах страшно нервен, затворен и неспокоен. Не можех и да спя.

— Да, да — подкани отново Колберг.

Беше му топло и се чувствуваше леко замаян, мъчеше го жажда, но най-вече бе гладен. А мястото освен това го потискаше и му се щеше час по-скоро да си е у дома. Биргерсон продължаваше да разказва спокойно, обстоятелствено.

— … Та затова излизах вечерно време, само и само да съм извън къщи. Това беше почти преди двадесет години. Разхождах се по улиците с часове, а понякога и по цели нощи. Не разговарях с никого, а само обикалях, за да съм на спокойствие. След около час обикновено се поуспокоявах. Но нали все с нещо трябваше да се занимавам, за да не се тормозя с разни мисли. Имам пред вид за дома, жена ми и прочие. Та си намерих занимание, което просто да ме разтуши, да ме отвлече от собствените ми мисли и притеснения.

Колберг погледна часовника си.

— Да, да — прекъсна го той нетърпеливо. — И какво правехте?

— Ами гледах колите.

— Колите ли?

— Да. Разхождах се из улиците и паркингите и разглеждах колите. Впрочем те никога не са ме интересували, но по такъв начин се запознах с всички възможни марки и модели. И след известно време наистина започнах да ги разпознавам. Бях доволен от себе си, вече поне можех нещо. От тридесет или четиридесет метра разстояние можех да разпозная всяка кола, и то независимо от коя страна я виждах. Ако бях участвувал в състезание от рода на това, дето дават десет хиляди крони за правилния отговор, сигурно щях да спечеля. Все едно дали отстрани, отпред или отзад — винаги познавах.

— Ами отгоре? — подхвърли Оса Торел.

Колберг я изгледа недоумяващо. Настроението на Биргерсон леко се помрачи.

— Как да ви кажа, това не съм го упражнявал. Сигурно нямаше да позная.

Той се позамисли. Колберг вдигна примирено рамене.

— Но едно такова просто занимание може да достави на човек много удоволствие — продължи Биргерсон. — И забавление. Понякога се срещаха наистина редки коли като например „Лагонда“ или „ЗИМ“, или „ЕМВ“. На човек просто му ставаше драго.

— И всичко това го разказахте на помощник-инспектор Стенстрьом?

— Да. По-рано не бях го казвал никому.

— И какво каза той?

— Каза, че му изглеждало интересно.

— Хм. И заради това нещо ме повикахте да дойда чак дотук? В девет и половина вечерта? И то на Бъдни вечер?

Биргерсон го погледна засегнат.

— Да — отговори той. — Но нали ми казахте да ви съобщя, ако се сетя нещо…

— Добре, добре — съгласи се Колберг уморено. — Благодаря.

И стана.

— Ама аз още не съм ви казал най-важното — измънка мъжът. — Аз тогава казах нещо, което много заинтригува инспектора. Сетих се, защото говорехте за „Морис“.

Колберг седна отново.

— Да? Кажете?

— Ами имах и трудности, искам да кажа с хобито, ако мога да го нарека така. Някои модели се разпознаваха много трудно, особено на тъмно и от голямо разстояние. Примерно „Москвич“ и „Опел Кадет“ или „ДКВ“ и „ИФА“.

Направи пауза и добави замислено:

— Много, много трудно. И само по някои дребни неща.

— Какво общо има всичко това със Стенстрьом и вашия „Морис“?

— Не, не моя „Морис“ — поправи го Биргерсон. — Помощник-инспекторът се заинтригува, когато му разказах, че най-трудно от всички се различаваха „Морис Минор“ и „Рено ЦВ–4“, погледнати отпред. Не отстрани или отзад, тогава беше лесно. А точно отпред или малко косо. Действително трудно. Но с времето се научих и рядко правех грешки. Макар че понякога ми се случваше.

— Чакайте, чакайте! — прекъсна го Колберг. — „Морис Минор“ и „Рено ЦВ–4“ ли казахте?

— Да. И помня, че помощник-инспекторът истински подскочи, като го казах. През цялото време преди това, докато говорех, той седеше и кимаше безучастно и мислех, че не ме слуша. Но щом казах това, той страшно се заинтригува и ме запита няколко пъти.

— Отпред ли казахте?

— Да. Това питаше и той, много пъти. Точно така, отпред или косо отпред, много трудно.

Когато отново седяха в колата, Оса Торел попита:

— Какво означава това?

— Не съм много сигурен, но може да се окаже доста важно.

— Мислиш, че има нещо общо с убиеца на Оке?

— Не зная. Но поне обяснява защо си е записал името на колата в бележника.

— И аз се сетих за нещо, което Оке веднъж спомена. Няколко седмици, преди да го убият, каза, че при първите си два свободни дни щял да замине за Смоланд[3], за да провери нещо. Мисля, че за Екшьо. Този град говори ли ти нещо?

— Не, абсолютно нищо — отвърна Колберг.

Градът се простираше пуст. Единственото, което показваше, че все пак има някакъв живот в него, бяха няколко залитащи Дядо Коледи, сплотени от служебните си задължения и спъвани от прекалените чашки в многото гостоприемни семейства, две линейки и една патрулна кола. След известно време Колберг рече:

— Чух от Гун, че в началото на годината искаш да ни напуснеш.

— Да. Замених жилището за една гарсониера на Кунгсхолместранд. Ще продам всичко и ще си купя нови мебели. Мисля да си търся и нова работа.

— Къде?

— Още не знам. Но така реших.

Тя помълча малко и попита:

— Как е при вас, в полицията? Сигурно имате свободни места?

— Да, сигурно — отвърна Колберг разсеяно.

После изведнъж се сепна:

— Какво? Сериозно ли говориш?

Вместо да му отговори, Оса Торел се съсредоточи над волана. Сключи вежди и се загледа навън в снежната виелица.

Когато се завърнаха на Паландергатан, Будил вече спеше, а Гун седеше сгушена в креслото и четеше. Посрещна ги с просълзени очи.

— Какво ти е? — попита той.

— Проклето ядене — изстена тя. — Вече за нищо не става.

— Ами! С твоята фигура и моя апетит можеш и умряла котка да ми поднесеш и пак ще съм предоволен. Давай манджата!

— Пък и твоят невъзможен Мартин се обади. Преди половин час.

— О’кей — потри доволно ръце Колберг. — Аз ще му позвъня, пък вие междувременно реорганизирайте празничната трапеза.

Сне си сакото и връзката и се хвана за телефона.

— Да. Бек.

— Кой е тоя, дето така се пука от смях? — попита Колберг подозрително.

— Смеещият се полицай.

— Кой?

— Една плоча.

— А, да. Спомням си я. Стар шлагер. С Чарлс Пенроуз, ако не се лъжа, нали? От преди Първата световна война.

В слушалката се разнасяше оглушителен смях.

— Няма значение — започна Мартин Бек без настроение. — Позвъних ти, защото преди това ми се обади Меландер.

— Да. И какво искаше от теб?

— Каза, че най-после си спомнил къде е виждал името Нилс Ерик Йорансон.

— Къде?

— В протоколите от случая „Тереза Камарао“.

Колберг развърза обувките си, като мислеше напрегнато. После се изхили.

— Тогава му кажи, че има много здраве от мен и че този път се е излъгал. Изчел съм абсолютно цялата папка. Дума по дума. Пък не съм чак толкова завеян, че да не го забележа.

— При теб ли са документите?

— Не. Във Вестберя са. Но съм сигурен, дори бих се заклел.

— Добре. Вярвам ти. Какво си правил в Лонгхолмен?

— Получих няколко сведения. Твърде са мътни и заплетени, за да ти ги обяснявам сега. Но ако се окажат верни, тогава…

— Да? Какво тогава?

— Тогава можеш да окачиш цялото дело „Тереза“ в кенефа и там да го оставиш. Весела Коледа.

— Пак ли ще излизаш? — недоверчиво го погледна жена му.

— Да, ама не по-рано от сряда. Къде е ракията?

[1] Приключенията на смеещия се полицай (англ.). — Б.пр. ↑

[2] На края на улицата тропот се чува,

това са веселите ченгета,

които маршируват

и сини са им униформите,

и кончетата блестят също,

и никога не е имало по-готина мъжка компания (англ.) — Б.пр. ↑

[3] Област в южна Швеция. ↑

XXVIII

Меландер не беше от хората, които се предават лесно, но сутринта на двадесет и седми декември изглеждаше тъй унил и сломен, че чак Гунвалд Ларшон не можа да се сдържи и попита:

— Какво ти е? Да не си си изгубил късмета случайно?

— Кажи-речи, още като се ожених — измърмори Меландер. — По-точно преди двадесет и две години. Не. Работата е там, че досега още не бях се лъгал.

— Е, все някога трябваше да ти се случи — утеши го Рьон.

— Да, но не мога да го проумея.

Мартин Бек почука, но още преди някой да успее да реагира, вече беше в стаята — висок, сериозен и леко покашлящ се.

— Какво не разбираш?

— Ами това с Йорансон. Как можах да се заблудя?

— Тъкмо идвам от Вестберя — рече Мартин Бек. — И имам нещичко, което може би ще те ободри.

— Какво ли може да е?

— От делото „Тереза“ липсва една страница. И по-точно хиляда двеста четиридесет и четвърта.

В три часа след обяд Колберг стоеше пред един автосервиз в Сьодертелье. Този ден успя да свърши куп работи. Между другото се увери, че тримата свидетели, забелязали колата до игрището на Стадсхаген преди шестнадесет и половина години, трябва да са я видели отпред или може би под ъгъл. Освен това прегледа основно цяла дузина фотографии и сега носеше сгъната във вътрешния си джоб една позамъглена и леко ретуширана рекламна снимка на „Морис Минор“, модел от хиляда деветстотин и петдесета година. От тримата свидетели двама бяха вече умрели — полицейският чиновник и монтьорът. Но истинският майстор експерт все още се държеше и работеше тук в Сьодертелье. Вече не като майстор — беше се издигнал, седеше в остъклена кантора и говореше по телефона. Когато разговорът свърши, Колберг влезе при него. Без да почука или да се легитимира, и дори не се представи. Просто сложи снимката отпред на бюрото и попита:

— Каква е тази кола?

— „Рено ЦВ–4“, стара машина.

— Сигурен ли сте?

— Че разбира се. Аз никога не греша.

— Съвсем сигурен?

Мъжът набързо погледна снимката отново.

— Да — потвърди той, — „ЦВ–4“ е, от първите модели.

— Благодаря — рече Колберг и протегна ръка към снимката.

Мъжът го погледна объркано.

— Чакай, чакай! Май нещо искаш да ме метнеш.

Погледна снимката по-внимателно и след около петнадесетина секунди бавно заклати глава.

— Не. Това не е „Рено“. „Морис“ е, „Морис Минор“, модел петдесета или петдесет и първа и снимката нещо не е в ред.

— Позна — потвърди Колберг. — Леко е ретуширана и нагласена, за да изглежда, като че ли е правена при лошо осветление и дъжд, примерно през някоя лятна нощ.

Думите му стреснаха мъжа.

— Ей, кой сте вие всъщност? — попита той.

— Полицай — отговори Колберг.

— Трябваше веднага да се сетя. Есента тук идва един полицай, който…

Малко преди пет и половина същия следобед Мартин Бек събра най-близките си сътрудници на съвещание в щаба. Нурдин и Монсон бяха се завърнали и групата им, така да се каже, отново беше в пълен състав. Липсваше само Хамар, заминал за празниците. Знаеше какви бедни резултати даде четиридесет и четиридневното усилено търсене и не очакваше решителен обрат между Коледа и Нова година — период, през който и преследвачите, и преследваните най-често си седят в къщи, оригват се и се чудят как парите да им стигнат за януари.

— Аха, значи, липсва една страница — със задоволство отбеляза Меландер. — Кой ли може да я е взел?

Мартин Бек и Колберг бързо се спогледаха.

— Има ли сред вас специалист по обиск? — попита Мартин Бек.

— Да, аз — обади се лениво Монсон от мястото си до прозореца. — Ако има нещо, винаги го откривам.

— Добре. Ще претърсиш жилището на Оке Стенстрьом на Шйерхувсгатан — разпореди се Мартин Бек.

— И какво по-специално да търся?

— Страницата от едно разследване — обясни Колберг. — Номерът й е едно-две-четири-четири и е възможно там да се среща името Нилс Ерик Йорансон.

— Утре сутринта ще отида — прие Монсон. — На дневна светлина винаги е по-лесно.

— Добре, може — съгласи се Мартин Бек.

— Утре сутринта ще ти дам ключовете — добави Колберг.

Те всъщност лежаха в джоба му, но искаше да превари Монсон, за да отстрани някоя и друга следа от фотографската дейност на Стенстрьом.

В два часа на следващия следобед телефонът върху бюрото на Мартин Бек иззвъня.

— Здрасти, тук е Пер.

— Кой Пер?

— Монсон.

— А, ти ли си. Е?

— Намирам се в жилището на Стенстрьом. Листът не е тук.

— Сигурен ли си?

— Как така сигурен?

Монсон изглежда сериозно се засегна.

— Разбира се, че съм сигурен. А вие сигурни ли сте, че той е взел страницата?

— Така поне мислим.

— Добре — рече Монсон, — тогава ще продължа някъде другаде.

Мартин Бек се почеса по главата.

— Другаде ли? Какво искаш да кажеш с това? — попита той.

Но Монсон вече беше затворил.

— За бога, регистратурата сигурно има копия — подхвърли Гунвалд Ларшон. — Или пък прокуратурата.

— Прав си — съгласи се Мартин Бек.

Натисна вилката на телефона и набра някакъв вътрешен номер.

В съседната стая се водеше разговор между Колберг и Меландер.

— Прегледах списъка ти.

— Е, и? Сети ли се нещо?

— Да, куп работи. Само не зная дали имат значение.

— Остави ме аз да реша.

— Много от хората са рецидивисти. Например Карл Андершон, Вилхелм Русберг и Бенгт Валберг. Стари крадци и тримата, с множество присъди. Сега вече са твърде възрастни, за да работят.

— Карай нататък.

— Юхан Гран, също престъпник, бил е нещо като склададжия на крадени вещи и сигурно продължава да е такъв. А това, че бил сервитьор го зарежи, чист блъф. Само преди година е лежал в затвора. А този Валтер Ериксон, знаеш ли го как е овдовял?

— Не.

— Халосал жена си с кухненския стол по време на някаква пиянска разправия. Осъдиха го за убийство и лежа пет години.

— Я виж ти.

— Има и други престъпници сред тях. Уве Ериксон и Бенгт Фредриксон са и двамата осъждани за нанасяне на телесна повреда. Фредриксон не по-малко от шест пъти. Ако питаш мен, някои от обвиненията е трябвало да гласят „опит за убийство“. И вехтошарят Ян Карлсон също е съмнителна птица. Не е затварян никога, но много пъти е висял на косъм. Бьорн Форшберг също го помня. Някога въртеше разни далавери и беше добре известен в своите среди през втората половина на четиридесетте години. Но сетне обърна курса и направи добра кариера. Ожени се за богата жена и стана уважаван търговец. Има само една стара присъда за измама, от хиляда деветстотин четиридесет и седма. За сметка на това пък Ханс Венстрьом има добре попълнен списък. Всичко: от дребни кражби, та чак до касоразбивачество. Каква му е професията?

— Бивш помощник в рибната търговия — отвърна Колберг и погледна за всеки случай в списъка.

— Да. Преди двадесет и пет години все е застанал няколко пъти на пазара в Сундбюберг. Но и той е вече твърде стар. Ингвар Бенгтсон понастоящем се пише журналист. А беше пионер в областта на чековите фалшификации. Също и сутеньор. Бу Фростенсон е третокласен актьор и всеизвестен наркоман.

— На тая мадама не й ли е идвало наум да спи и с някой порядъчен мъж? — изстена Колберг.

— О, да. Имаш доста такива в списъка си. Например Рюне Бенгтсон, Ленарт Линдгрен, Курт Улсон и Рагнар Виклунд. Всички до един от висшето общество. Без никакво черно петънце.

Колберг си припомни протоколите от разпитите им.

— Да. А и четиримата са били женени. За тях е било цял ад да обяснят всичко на жените си.

— Е, тук полицията все пак подходи доста дискретно. А що се отнася до младежите, били тогава двадесетгодишни или още по-млади, те също не бяха извършили нищо особено. От шестимата на тая възраст, които имаш в списъка си, само на един не му е потръгнало в живота. Кенет Карлсон. Има няколко присъди. Поправителен дом и прочие. Но всичко е било доста отдавна и все за дреболии. Искаш ли да се разровя в миналото на тия хора?

— Да, ако обичаш. Можеш да отделиш старците, примерно всички, които сега са над шестдесет. Също и младите до тридесет и осем години.

— Това прави осем плюс седем. Петнадесет души. Остават само четиринадесет. Полето се стеснява.

— Кое поле?

— Хм — рече замислено Меландер. — Всички тези мъже, разбира се, имат алиби за убийството на Тереза.

— Хич не се и съмнявай — отвърна Колберг. — Или най-малкото за момента, в който трупът е бил занесен до Стадсхаген.

Търсенето на копия от делото „Тереза“ започна на двадесет и осми декември, но докато се получи някакъв резултат, дойде новата хиляда деветстотин и шестдесет и осма година.

Едва на пети януари сутринта върху бюрото на Мартин Бек се появи прашна папка. И без да е детектив, човек можеше да разбере, че е измъкната от най-тъмните кътчета на архива и че от години никой не се бе докосвал до нея.

Мартин Бек бързо прелисти до хиляда двеста четиридесет и четвърта страница. Текстът беше кратък. Колберг се надвеси над рамото му и зачетоха.

Разпит на търговеца Нилс Ерик Йорансон, 7, август 1951 г.

За себе си Йорансон съобщава, че е роден на 4.10.1929 г. във финландската енория в Стокхолм. Родители, Алгот Ерик Йорансон, електротехник, и Бенита Йорансон, род. Рантанен. Понастоящем работи като продавач във фирмата „Алимпорт“, Холендарегатан 10, Стокхолм.

Йорансон признава, че е познавал Тереза Камарао, която известно време се е движела в неговите среди, но не през месеците преди смъртта й. По-нататък Йорансон признава, че на два пъти е имал интимна връзка с Тереза Камарао. Първия път в едно жилище на Свартмангатан, тук в града, където присъствали и много други лица. Казва, че от всички тях си спомня само някой си Карл Оке Биргер Свенсон-Раск. Втория път срещата станала в едно приземно помещение на Холендарегатан, тук в града. И този път в присъствието на Свенсон-Раск, който също имал интимна връзка с госпожа Камарао. Йорансон твърди, че не си спомня точните дати, но предполага, че това е станало в разстояние на няколко дни през периода от края на ноември и (или началото на декември миналата година, т.е. 1950). Йорансон твърди, че освен Свенсон-Раск не познава други от обкръжението на Тереза Камарао.

От 2 до 13 юни Йорансон се е намирал в Екшьо, за където заминал с лек автомобил номер А 6310, по поръчение на фирмата си. Личният автомобил А 6310, марка „Морис Минор“, модел 1949 г., е собственост на Йорансон. Написаното прочетено и потвърдено.

Вярно (Подпис)

В допълнение може да се каже, че гореспоменатият Карл Оке Биргер Свенсон-Раск е същото лице, което първо посочи на полицията, че Йорансон е имал интимни връзки с госпожа Тереза Камарао. Показанията на Йорансон относно пребиваването му в Екшьо се потвърждават от персонала на градския хотел. Келнерът на хотела Сверкер Юнсон казва, че на 10 юни вечерта Йорансон през цялото време се е намирал в ресторанта на хотела, където останал до затварянето му в 23.30 часа. Бил пиян. Показанията на Сверкер Юнсон следва да се приемат за достоверни, още повече, че се потвърждават от бележките, нанесени върху хотелската сметка на Йорансон.

— Е — заключи Колберг, — дотук всичко е ясно.

— Какво смяташ да правиш сега?

— Това, което не успя Стенстрьом. Да отида до Екшьо.

— Да… всичко започва да идва на мястото си — замислено рече Мартин Бек.

— Да — съгласи се Колберг. — А къде е Монсон?

— Сигурно е в Халстахамар да търси листа. При майката на Стенстрьом.

— Не се предава лесно — рече Колберг. — Жалко, мислех да взема колата му, защото моята нещо не е в ред със запалването.

Колберг пристигна в Екшьо сутринта на осми януари. През нощта измина с колата триста тридесет и пет километра в снежна виелица и по заледени като стъкло пътища, но въпреки това не се чувствуваше особено уморен. Градският хотел се издигаше до площада и представляваше хубава старинна сграда, пълно съвпадение с представата за идиличните шведски градчета, изобразявани по коледните картички. Някогашният келнер Сверкер Юнсон беше умрял още преди десет години, но копието от сметката на Нилс Ерик Йорансон все още се пазеше. Изминаха часове, докато го изровят от една прашна картонена кутия на тавана.

Сметката потвърждаваше, че Йорансон е живял в хотела единадесет денонощия. Всеки ден беше ял и пил в ресторанта и подписвал сметки, след което сумите бяха прехвърляни в общата му сметка. В нея влизаха и някои допълнителни разходи, между другото и за телефон, ала номерата, с които бе говорил, не бяха отбелязани. Но друга една сума веднага заинтригува Колберг.

— На седми юни 1951 г. хотелът беше изплатил за сметка на госта петдесет и две крони и двадесет и пет йоре на един автосервиз. Сумата се даваше за „транспортиране и ремонт“.

— Този автосервиз дали още съществува? — обърна се Колберг към притежателя на хотела.

— Да, разбира се, дори не е променял собственика си от двадесет и пет години. Следвай само шосето за Лонганес и…

Всъщност се оказа, че мъжът е държал сервиза от двадесет и седем години. Изгледа го недоверчиво и рече:

— Преди шестнадесет и половина години? Как по дяволите да го помня?

— Не си ли водите отчет?

— Моля, моля. Тук няма нищо скрито-покрито.

Отне му час и половина, докато намери старата касова книга и не пожела да я пусне от ръцете си, а сам запрелиства из нея, докато стигна до споменатия ден.

— Седми юни. Ето. Взехме я от хотела, точно така. Жилото за газта беше отишло по дяволите. Цялото удоволствие му струваше петдесет и две крони и двадесет и пет йоре. С докарването и всичко останало.

Колберг чакаше.

— Докарване — измърмори мъжът. — Ама че глупак, защо не си е нагласил газта, за да дойде сам.

— Отбелязали ли сте нещо за колата?

— Да. А… А… ама какво? Не се чете. Някой си е залепил мазния пръст върху числата. Но все пак личи, че е бил от Стокхолм.

— Знаете ли каква е била колата?

— Разбира се. „Форд Бедете“.

— Не беше ли „Морис Минор“?

— Щом е написано „Форд Бедете“, значи, е била „Форд Бедете“ и толкоз — отвърна собственикът на сервиза. — „Морис Минор“… разликата е огромна.

Колберг отнесе книгата със себе си, което обаче му струва още половин час заплахи и увещания. Най-после, на излизане от сервиза, собственикът рече:

— Да, сега разбирам защо е дал залудо пари за докарване.

— Така ли. Защо?

— Нали е бил от Стокхолм.

Докато се прибере в градския хотел на Екшьо, настъпи вечерта. Беше гладен, измръзнал и уморен и вместо да потегли обратно на север, нае стая. Окъпа се и поръча вечеря. Докато чакаше да я приготвят, набра два телефонни разговора. Първо с Меландер.

— Можеш ли да проучиш кои от списъка са имали коли през юни петдесет и първа година и какви?

— Разбира се. Още утре сутринта.

— И какъв цвят е имал „Морисът“ на Йорансон.

— Добре.

После с Мартин Бек.

— Йорансон не е идвал в Екшьо с „Мориса“ си. Карал е друга кола.

— Значи, Стенстрьом е имал право.

— Можеш ли да накараш някого да издири кой е бил собственикът на фирмата от Холендергатан, за която е работил Йорансон? И с какво се е занимавала?

— Добре.

— Утре по обяд ще съм в Стокхолм.

Слезе в ресторанта да вечеря. Докато седеше на масата, неочаквано си спомни, че точно преди шестнадесет години бе живял в съвсем същия хотел. Тогава работеше още в Държавната криминална полиция и разследваха убийството на един таксиметров шофьор. Изясниха го за три или четири дни. И ако на времето беше знаел това, което знаеше сега, сигурно щеше да се справи със случая „Тереза“ само за десетина минути.

Рьон мислеше за Улсон и сметката от ресторанта, която намери сред вехториите на Йорансон. В четвъртък сутринта го осени една мисъл и както често се случваше, когато нещо му тежеше, отиде при Гунвалд Ларшон. Въпреки официалния тон, който поддържаха помежду си в службата, Рьон и Гунвалд Ларшон бяха приятели — нещо, което малцина знаеха. Бяха прекарали заедно коледните празници и новогодишната вечер и повечето от колегите им биха се учудили, ако го узнаеха.

— Мисля си за тази бележка с инициалите Б Ф започна Рьон.

— В списъка, над който си играят Мартин Бек и Колберг, има три имена с тези инициали. Бу Фростенсон, Бенгт Фредриксон и Бьорн Форшберг.

— Е, и?

— Бихме могли да ги погледаме внимателно и да видим дали някой от тях не прилича на Улсон.

— Знаеш ли ги къде са?

— Меландер сигурно ще ги открие.

И Меландер ги откри. Само за двадесет минути успя да разбере, че Форшберг си е в къщи и след обяд ще ходи в кантората си в центъра. В дванадесет имал среща с някакъв клиент в „Амбасадьор“. Фростенсон се намираше в едно киностудио в Росунда, където снимал някаква незначителна роля във филм на Арне Матсон.

— А Фредриксон вероятно седи и пие бира в кафене „Тиян“. По това време на деня обикновено кисне там.

— Идвам с теб — неочаквано реши Мартин Бек. — Ще вземем колата на Монсон, аз съм му дал в замяна една от нашите.

Бенгт Фредриксон, артист и побойник, наистина седеше в кафенето в Стария град. Страшен дебелак, с къдрава и занемарена рижа брада и посивяла сплъстена коса. И при това вече пиян.

Директорът на продукцията ги преведе през дългите, криволичещи коридори до един ъгъл на голямото киностудио в Солна.

— След пет минути Фростенсон ще играе в една сцена — обясни той. — Впрочем това е единствената му реплика във филма.

Застанаха на сигурно разстояние до вратата, но и оттук мощните прожектори ясно им разкриваха наредбата в студиото, скрито зад плетеница от кабели и разхвърляни декори. Сцената изобразяваше нещо като търговски щанд.

— Внимание! — изрева режисьорът. — Тишина! Снимка! Камера!

В кръга на прожектора влезе човек в бяла престилка и с месарска шапка на главата и рече:

— Какво ще обичате, моля?

— Стоп! — изрева отново режисьорът.

На Фростенсон му се наложи да повтори единствената си реплика пет пъти. Беше дребен, плешив слаб мъж, заекваше и правеше нервни тикове с устата и очите си.

Половин час по-късно Гунвалд Ларшон спря колата на около двадесет и пет метра от портата на вилата в Стоксунд, където живееше Бьорн Форшберг. На задната седалка се спотайваха Мартин Бек и Рьон. Зад отворената врата на гаража се виждаше черен „Мерцедес“ от най-луксозните.

— Скоро би трябвало да се появи, ако не иска да закъснее за уговорения обяд — рече Гунвалд Ларшон.

След четвърт час вратата на вилата се отвори и на стълбите се показа мъж, придружен от руса жена, куче и едно момиченце на около седем години.

Мъжът целуна жената по бузата, вдигна детето и го прегърна. После с бързи крачки се отправи към гаража, качи се в колата и потегли. Момиченцето му изпрати въздушна целувка, засмя се и извика нещо след него.

Бьорн Форшберг беше висок и строен, с красиво като картина лице, взето сякаш от илюстрацията на някое списание, с ясно изразени черти и открит поглед. Имаше слънчев загар и се движеше със свободна спортна походка. Беше гологлав и облечен в широко сиво палто. Сресаната му назад коса стоеше на вълни. Изглеждаше по-млад от своите четиридесет и осем години.

— Като Улсон! — обади се Рьон. — Особено в телосложението и дрехите. По-точно палтото.

— Да — съгласи се Гунвалд Ларшон, — но с тази разлика, че Улсон е купил своята вехтория за триста крони, и то преди три години, а този сигурно е броил пет хилядарки за неговата. Но хора като Шверин нямат око за тия неща.

— Нито пък аз, ако трябва да си призная — рече Рьон.

— Но аз имам — отвърна Гунвалд Ларшон. — За щастие има хора с чувство за качество. В противен случай биха построили по Савил Роу публични домове.

— Къде? — попита изненадан Рьон.

Плановете на Колберг се провалиха окончателно. Първо — успа се. И второ — времето се оказа по-лошо от всякога. В един и половина едва успя да се добере до един мотел малко след Линшьопинг. Изпи чаша кафе с парче бадемова торта и се обади в Стокхолм.

— Е?

— Само девет от тях са имали коли през лятото на петдесет и първа — отвърна Меландер. — Ингвар Бенгтсон — нов „Фолксваген“, Рюне Бенгтсон — „Пакард“ четиридесет и девета, Кент Карлсон — „ДКВ“ тридесет и осма, Уве Ериксон — стар „Опел Капитен“, от преди войната, Бьорн Форшберг — „Форд Бедете“ четиридесет и девета и…

— Чакай, чакай. Друг имал ли е такава?

— „Бедете“ ли? Не.

— Тогава това ми стига.

— „Морисът“ на Йорансон първоначално е бил светлозелен. Може и той да го е пребоядисал.

— Добре. Можеш ли да ме свържеш с Мартин?

— Само още нещо. През лятото на петдесет и първа Йорансон е дал колата си на отпадъци. На петнадесети август е отписана от регистрите, т.е. само една седмица след разпита му в полицията.

Колберг пусна още една крона в автомата и докато чакаше, си помисли, че му оставаха още цели двеста и четири километра път. В такова време пътуването щеше да му отнеме цяла вечност. Съжаляваше, че не изпрати журнала с влака още предната вечер.

— Да? Инспектор Бек.

— Здравей. С какво се е занимавала фирмата?

— Бих казал с крадени стоки. Но не е могло да се докаже. Имали са няколко пътуващи търговци, които са обикаляли с разните дрехи насам-натам по селата.

— И кой е бил собственикът й?

— Бьорн Форшберг.

Колберг се замисли за миг. Сетне рече:

— Кажи на Меландер изцяло да насочи работата към Форшберг. И помоли Йелм да ме изчака или поне да остави заместник в лабораторията. Нося нещо, което веднага трябва да се изследва.

В пет часа Колберг още не се беше върнал. Меландер чукна на вратата на Мартин Бек и влезе с лулата в едната си ръка и листове в другата и веднага започна да говори:

— Бьорн Форшберг се е оженил на седемнадесети юни хиляда деветстотин петдесет и първа за Елза Беатриче Хокансон, единствено дете на някой си Магнус Хокансон, директор, който се занимавал със строителни материали и на практика се явява самостоятелен собственик на предприятието. Смятан за много богат. Форшберг моментално ликвидирал всичките си предишни сделки, свързани с фирмата от Холендергатан, и здравата се захванал за работа. Следвал търговия и икономика и станал деен търговец. Когато преди девет години Хокансон починал, дъщеря му наследила и богатството, и фирмата му, но Форшберг я оглавява още от средата на шестдесетте години. През петдесет и девета купил вилата в Стоксунд. Трябва да му е струвала около половин милион.

Мартин Бек се изсекна.

— Колко време е познавал момичето, преди да се оженят?

— Изглежда, са се срещнали през март петдесет и първа в Оре. Форшберг бил запален скиор. Впрочем и сега си е такъв. Жена му също. Нещо като любов от пръв поглед. До сватбата се срещали най-редовно и той ходел често на гости в семейството й. Тогава е бил на тридесет и две, а Елза на двадесет и пет години.

Меландер взе друг лист.

— Бракът изглежда щастлив. Имат три деца, две момчета на дванадесет и на тринадесет години и едно момиче на седем. Малко след сватбата продал своя „Форд Бедете“ и си купил „Линколн“. А оттогава е сменил най-различни коли.

Меландер млъкна и запали лулата си.

— Това ли е всичко?

— Не, още нещо има. Мисля, че е важно. Бьорн Форшберг е участвувал като доброволец във Финландската война през хиляда деветстотин и четиридесета. Тогава е бил на двадесет и една години и е заминал за фронта веднага след отбиването на военната си служба тук. Баща му бил вахтмистър в артилерийските части на Венд и Кришанстад. Бил е от заможно семейство и е имал добри перспективи, но веднага след войната работите му тръгват зле.

— О’кей, изглежда, е той.

— Да, така изглежда — съгласи се Меландер.

— Кои са още тук?

— Гунвалд, Рьон, Нурдин и Ек. Ще погледнем ли алибито му?

— Да — рече Мартин Бек.

Едва в осем часа Колберг успя да се добере до Стокхолм. Първо отиде до лабораторията, за да предаде книгата от сервиза.

— Знаеш, че имаме твърдо работно време посрещна го кисело Йелм. — До пет сме.

— Тогава е страшно мило от твоя страна, че…

— Добре, добре. Ще ти се обадя след малко. Само номера на колата ли ти трябва?

— Да. Търси ме на Кунгсхолмсгатан.

Колберг и Мартин Бек не бяха успели да си кажат много, когато телефонът иззвъня.

— А шест-седем-нула-осем — рече Йелм лаконично.

— Отлично.

— Дребна работа. Могъл си и сам да го видиш.

Колберг затвори и Мартин Бек го погледна въпросително.

— Да. Колата, с която Йорансон е ходил до Екшьо, е била на Форшберг. В това вече няма съмнение. Как е алибито на Форшберг?

— Слаба работа. През юни петдесет и първа е имал бекярско жилище на Холендергатан, в сградата на същата подозрителна фирма. На разпита казал, че вечерта на десети е бил в Нортелье, което сигурно е истина, защото имал там някаква среща в седем часа. После, пак по негови данни, взел последния влак и в единадесет и половина през нощта пристигнал в Стокхолм. Казал също, че заел колата си на един от своите продавачи, което последният наистина потвърдил.

— Но всячески е прикривал, че са разменили колите си с Йорансон.

— Да — съгласи се Мартин Бек. — Взел е „Мориса“ на Йорансон и по такъв начин работата става съвсем друга. С колата е можел преспокойно да стигне до Стокхолм за час и половина. Обикновено са държали колите си в двора на Холендергатан. Нямало е външни погледи. Но е имало хладилен склад, предназначен уж за кожени облекла, оставяни за съхранение през лятото, а всъщност най-вероятно крадени. Как мислиш, защо ли са си разменили колите?

— Причината изглежда съвсем проста — отвърна Колберг. — Йорансон е тръгнал да пласира стока и е карал голямо количество дрехи и пр. А във „Ведетата“ на Форшберг е могъл да вземе три пъти повече, отколкото в собствения си „Морис“.

Той млъкна и след около половин минута продължи:

— Йорансон сигурно е усетил работата, но чак по-късно. Когато се е върнал, разбрал, че колата му може да стане опасна за него и затова веднага след разпита я бракувал.

— Какво е казал Форшберг за връзките си с Тереза? — попита Мартин Бек.

— Че се е запознал с нея през есента на хиляда деветстотин и петдесета година на една забава и после спал с нея няколко пъти. Не си спомнял колко. Същата зима срещнал бъдещата си съпруга и престанал да се интересува от нимфоманки.

— Така ли е казал?

— Да, дословно. Как мислиш, защо я е убил? За да премахне жертвата ли, както е записал Стенстрьом в полето на книгата на Вендел.

— Вероятно. Нали всички казвали, че била страшна лепка. Във всеки случай убийството не е сексуално.

— Не. Но така е искал да го представи. Сетне пък имал невероятния късмет — свидетелите да объркат колите. Как ли се е радвал. Вече е могъл да се чувствува почти сигурен. Тревожел го е само Йорансон.

— Той и Форшберг са били приятели — посочи Мартин Бек.

— Да. Пък и нищо не е станало, докато един хубав ден Стенстрьом не разровил случая „Тереза“ и Биргерсон не му подхвърлил идеята с колата. Той открил, че единствен Йорансон от всички замесени е имал „Морис Минор“. И при това в същия цвят. Разпитал на своя глава сума народ и тръгнал след Йорансон. Разбира се, скоро забелязал, че Йорансон получава от някого пари, и предположил, че идват от убиеца на Тереза Камарао. Йорансон взел да става все по-нервен и по-нервен… знаем ли впрочем къде е бил между осми октомври и тринадесети ноември?

— Да, в една лодка на езерото Клара. Тази сутрин Нурдин го уточни.

Колберг кимна.

— Стенстрьом е разчитал, че Йорансон рано или късно ще го отведе при убиеца и затова продължавал да го следи, ден след ден, и предполагам съвсем открито. Всъщност бил е прав. Макар че лично за него резултатът излезе лош. Ех, да беше избързал с пътуването си до Екшьо…

Колберг млъкна. Мартин Бек замислено се почеса по носа.

— Да, тъй трябва да е било. И психологически е точно. Оставали са още девет години и случаят „Тереза“ щял да отпадне по давност. А едно убийство е единственото престъпление, заради което всеки що-годе нормален човек би се решил на подобна крайност, само и само да не го разкрият. Пък и Форшберг наистина е щял да изгуби много.

— Знаем ли какво е правил вечерта на тринадесети ноември?

— Да. Избивал е хората в автобуса, включително Стенстрьом и Йорансон, станали при това положение крайно опасни за него. Но единственото, което знаем със сигурност, е, че е имал възможността да извърши убийството.

— Откъде го знаем?

— Гунвалд успя да отвлече прислужницата на семейство Форшберг — немкиня. В понеделник вечер тя винаги е свободна. И според календарчето в чантата й е прекарала нощта на тринадесети срещу четиринадесети при своя така наречен приятел. Пак от същия източник знаем, че вечерта госпожа Форшберг е била на вечеря с приятелки. Предполага се следователно, че Форшберг е останал сам в къщата, защото по принцип никога не оставяли децата без надзор.

— А къде е тя сега? Имам пред вид прислужницата.

— Тук. И смятаме да я задържим през нощта.

— Как мислиш, какво ли е психологическото му състояние? — попита Колберг.

— Вероятно много лошо. На границата на припадъка.

— Въпросът е имаме ли достатъчно улики, за да го арестуваме — рече Колберг.

— За автобуса нямаме — отвърна Мартин Бек. — Би било произвол. Но можем да го задържим като заподозрян в убийството на Тереза Камарао. Имаме един главен свидетел, решил да сътрудничи. Плюс ред нови доказателства.

— Кога?

— Утре преди обяд.

— Къде?

— В кантората му. Още в момента, в който се появи. Няма защо да въвличаме жена му и децата особено ако реши да се съпротивлява.

— Как?

— Колкото се може по-кротко. Без стрелба и разбити врати.

Колберг помисли малко и зададе последния си въпрос:

— Кой?

— Аз и Меландер.

XXIX

Русата телефонистка зад мраморния плот остави настрана пилата за нокти, щом видя Мартин Бек и Меландер да влизат във фоайето.

Кантората на Бьорн Форшберг се намираше на шестия етаж в една сграда на Кунгсгатан, близо до Стюреплан. Четвъртият и петият етаж също се заемаха от предприятието.

Часът бе едва девет и пет и те знаеха, че Форшберг обикновено пристига след девет и половина.

— Но секретарката му ще дойде всеки момент. Заповядайте, седнете — подкани го телефонистката.

Малко по-навътре във фоайето, извън погледа на рецепцията, около ниска стъклена масичка бяха разположени няколко кресла. Свалиха си палтата и седнаха.

Шестте врати около тях бяха без табелки. Едната обаче стоеше леко открехната.

Мартин Бек се надигна от креслото си, надникна предпазливо през пролуката и се шмугна вътре. Меландер извади тютюна, натъпка лулата и драсна клечка кибрит. Мартин Бек се върна и седна.

Зачакаха мълчаливо. От време на време чуваха гласа на телефонистката и бръмченето на централата, когато превключваше разговорите. От улицата долиташе слабото бучене на колите и това бяха единствените шумове около тях, Мартин Бек разлистваше някакъв остарял брой на „Индустрия“, а Меландер пуфтеше с лулата си, облегнал назад глава и притворил очи.

В девет и двадесет външната врата се отвори със замах и влезе една жена. Носеше кожух, високи кожени ботуши и голяма чанта през рамо.

Тя кимна леко на момичето от централата и с бързи крачки се отправи към открехнатата врата. Без да се спира, им хвърли безизразен поглед и тръшна вратата след себе си.

След още двадесет минути се появи Форшберг.

Носеше същите дрехи, с които го видяха предишния ден, и движенията му бяха бързи и енергични. Тъкмо се канеше да свали палтото си, когато ги забеляза. За миг се сепна, но веднага се съвзе, окачи палтото на закачалката и се насочи към тях.

Мартин Бек и Меландер станаха едновременно. Бьорн Форшберг вдигна въпросително вежди и понечи да каже нещо, но Мартин Бек го изпревари, като му протегна ръка и рече:

— Инспектор Бек, а това е първи помощник-инспектор Меландер. Искаме да поговорим с вас.

— Разбира се — отвърна Форшберг. — Моля, заповядайте!

Мъжът изглеждаше съвсем спокоен и почти весел, докато им държеше вратата. Кимна на секретарката си и рече:

— Добро утро, госпожице Шьолд. С вас ще поговорим малко по-късно. Първо имам един малък разговор с тия господа.

Влезе пред тях в кабинета си — просторна, светла и елегантно мебелирана стая с огромен сиво-син килим, покрил изцяло пода, и голямо писалище, лъскаво и оголено. Отстрани до въртящото се кожено кресло, поставени върху по-малка масичка, стояха диктофони и три телефона, единият от които с по-голяма клавиатура. Върху широката поставка пред прозореца стояха наредени четири снимки в метални рамки. Съпругата и трите деца. На стената между прозорците висеше маслен портрет, вероятно на тъста. Барче, маса за заседания с гарафа и чаша върху поднос, кресла, остъклен шкаф, пълен с книги и порцеланови статуетки, и един сейф, дискретно вграден в стената.

Всичко това Мартин Бек обхвана с поглед, докато затваряше вратата, а Бьорн Форшберг с твърда крачка отиваше към бюрото си.

Бьорн Форшберг застана зад бюрото, подпря се отгоре с лявата си ръка, наведе се напред, издърпа дясното чекмедже и пъхна ръка в него. Когато отново я извади, пръстите му бяха обхванали дръжката на пистолет.

Бьорн Форшберг все още се подпираше с лявата си ръка върху бюрото, когато вдигна пистолета към устата си, пъхна вътре цевта, колкото можа, обхвана с устни синкавата лъскава стомана и натисна спусъка. През цялото това време погледът му фиксираше Мартин Бек. Погледът му все още беше почти весел.

Всичко се разви толкова бързо, че Мартин Бек и Меландер едва бяха стигнали до средата на стаята, когато Бьорн Форшберг се свлече върху бюрото си.

Пистолетът беше лежал в чекмеджето без предпазител и с опънато назад чукче, чието остро металическо изщракване върху леглото на патрона сега отекна в стаята. Но куршумът, който трябваше да излети от цевта, да пробие небцето на Бьорн Форшберг и изтласка навън през тила му по-голямата част от мозъка, не напусна дулото. Той остана в гилзата си. А гилзата лежеше в десния джоб на Мартин Бек заедно с другите пет от пълнителя.

Мартин Бек извади един от патроните, завъртя го в пръстите си и прочете щампования върху медта текст: МЕТАЛВЕРКЕН 38 СПЛ. Патронът беше шведски, но пистолетът американски, „Смит енд Весон 38 Специал“, произведен в Спрингфийлд, Масачузетс.

Бьорн Форшберг лежеше, притиснал лице към лъскавата повърхност на бюрото. Тялото му се тресеше. Няколко секунди по-късно се свлече на пода и закрещя.

— Най-добре да извикаме линейка — реши Меландер.

И ето Рьон отново седеше с магнетофона си в една от изолационните на Каролинската болница. Само че този път не в хирургията, а в психиатрията, и не в компанията на омразния Улхолм, а заедно с Гунвалд Ларшон.

Бяха лекували Бьорн Форшберг с различни средства: успокоителни инжекции и други подобни, и лекарят, който се занимаваше с психическото му състояние, вече от няколко часа не излизаше от стаята. Но явно единственото, което пациентът можеше да каже, бе:

— Защо не ме оставихте да умра?

Повтаряше го отново и отново и сега пак го каза:

— Защо не ме оставихте да умра?

— Да, наистина, да се чуди човек — измърмори насреща му Гунвалд Ларшон и лекарят го погледна строго.

Всъщност сега нямаше да са тук, ако лекарите не бяха казали, че има известен риск Форшберг наистина да умре. Обясниха им, че Форшберг е получил необикновено тежък шок, че сърцето му е зле, а нервната система разрушена и обобщиха диагнозата си с думите, че общото му състояние не е тъй лошо. Стига да не получел някоя сърдечна криза, която да го довърши.

Рьон разсъждаваше по въпроса за „общото състояние“.

— Защо не ме оставихте да умра? — отново рече Форшберг.

— А вие защо не оставихте Тереза Камарао да живее? — в отговор попита Гунвалд Ларшон.

— Защото нямаше как. Трябваше да се отърва от нея.

— Добре де — продължи Рьон търпеливо, — но защо „трябваше“?

— Нямах друг избор. Щеше да разруши живота ми.

— Е, той и без това изглежда доста разрушен — отбеляза Гунвалд Ларшон сухо.

И лекарят отново го изгледа строго.

— Не разбирате — оправда се Форшберг. — Бях й заповядал никога повече да не идва. Дори й дадох пари, макар че самият бях зле. И въпреки това…

— Какво искате да кажете? — любезно попита Рьон.

— Тя ме преследваше. Когато оная вечер се върнах в къщи, лежеше в леглото ми гола. Знаеше къде държа резервния ключ и можеше да влиза. А жена ми… моята годеница щеше да дойде само след четвърт час. Нямах друг избор…

— А после?

— После я отнесох долу в склада.

— Не се ли бояхте, че някой може да я намери там?

— Имаше само два ключа. Единият беше в мен, а другият у Нисе Йорансон. А Нисе беше заминал.

— Колко време я оставихте да лежи там? — попита Рьон.

— Пет дни. Изчаквах да завали.

— Да, видяхме, че обичате дъжда — саркастично отбеляза Гунвалд Ларшон.

— Не разбирате ли? Тя беше луда. За минута можеше да разруши целия ми живот. Всичко, което бях планирал.

Рьон мислено се поздрави. Разпитът вървеше добре.

— Откъде взехте автомата? — неочаквано попита Гунвалд Ларшон.

— Донесох го от фронта.

— Шведски ли беше? — продължи Гунвалд Ларшон.

— Не, финландски, „Суоми“ модел тридесет и седем.

— И къде е той сега?

— Там, дето никой никога няма да го намери.

— В морето ли?

Форшберг кимна и, изглежда, се замисли за него.

— Обичахте ли Нилс Ерик Йорансон? — попита след малко Рьон.

— Нисе беше човек на място. Добро момче. Бях му като баща.

— И въпреки това го убихте.

— Заплашваше съществуването ми. Моето семейство. Всичко, за което живеех. Целия ми живот. Той не беше виновен. Но аз му дадох бърза и безболезнена смърт. Не го измъчвах така, както вие ме мъчите сега.

— Нисе знаеше ли, че вие сте убили Тереза? — попита Рьон.

През цялото време се стараеше да говори спокойно и любезно.

— Досети се — отвърна Форшберг. — Не беше глупав. Истински приятел. Когато се ожених, му дадох десет хиляди крони и нова кола. После се разделихме завинаги.

— Завинаги ли?

— Да. И повече не се видяхме. До миналата есен. Обади ми се и каза, че някой денонощно го следи. Страхуваше се и му трябваха пари. Дадох му. Опитах се да го накарам да замине в чужбина.

— Но той не замина?

— Не. Беше много потиснат. И уплашен. Мислеше, че ще изглежда подозрително, ако замине.

— И тогава го убихте.

— Принуден бях. Нямах друг избор. Инак щеше да разруши живота ми. Бъдещето на децата ми. Фирмата ми. Всичко. Той не искаше да го стори, но беше слаб и безхарактерен и се страхуваше. Знаех, че рано или късно ще дойде при мен да търси закрила. И да ме опропасти. Или пък полицията щеше да го хване и да го принуди да проговори. Беше наркоман, слаб и безхарактерен. Полицията щеше да го изтезава, докато каже всичко, което знае.

— Полицията не изтезава никого — поправи го Рьон търпеливо.

Форшберг за пръв път обърна глава към него. Китките на ръцете му и краката бяха пристегнати към леглото с кожени ремъци. Погледна го в очите и рече!

— А на това какво му викате?

Рьон отмести погледа си.

— Къде се качихте в автобуса? — намеси се Гунвалд Ларшон.

— На Кларабергатан, пред магазин „Оленс“.

— Как отидохте дотам?

— С колата. Паркирах я при кантората. Там си имам свое място.

— Откъде знаехте, че Йорансон ще е в този автобус?

— Той ми се обади и получи инструкции.

— С други думи, вие му казахте как да постъпи, за да умре — добави Гунвалд Ларшон.

— Но не разбирате ли, че нямах друг избор? И впрочем го сторих хуманно, без да успее да забележи или почувствува нещо.

— Хуманно ли? Как ги свързвате тия работи?

— Няма ли вече да ме оставите на мира?

— Още не. Първо ни обяснете всичко за автобуса.

— Добре, добре. Но после ще си идете, нали? Обещавате ли?

Рьон погледна Гунвалд Ларшон и отговори:

— Да, ще си отидем.

— Нисе ми се обади в понеделник преди обяд в кантората. Беше отчаян. Каза, че мъжът го преследва абсолютно навсякъде. Разбрах, че няма да издържи още дълго. Знаех, че вечерта жена ми и прислужницата ще са извън къщи. А и времето беше подходящо. Децата винаги заспиваха рано, затова…

— Да?

— Затова казах на Нисе, че искам лично да видя преследвача му. Да го подмами към Юргорден и да изчака, докато дойде двуетажен автобус. Да се качи на него към десет часа и да пътува до крайната спирка. Четвърт час преди да тръгне, трябваше да ми се обади по директния телефон в кантората. Малко след девет излязох от къщи, паркирах колата и се качих да чакам в кантората. Стоях на тъмно. Той се обади, както се бяхме уговорили, аз слязох и издебнах автобуса.

— Предварително ли си бяхте набелязали мястото?

— Пропътувах отсечката през деня. Мястото изглеждаше удобно и не вярвах наблизо да има хора особено ако продължаваше да вали. Очаквах, че до крайната спирка щяха да останат само неколцина пътници. Най-добре щеше да е, разбира се, ако в автобуса бяха само Нисе и преследвачът му, и шофьорът, и може би още някой.

— Още някой? — недоумя Гунвалд Ларшон. — Кого имате пред вид?

— Който и да е. Просто така — за лице.

Рьон погледна Гунвалд Ларшон и поклати глава. Сетне пак се обърна към мъжа в леглото и попита:

— Какви чувства изпитвахте?

— Винаги ми е било трудно да вземам решения. Но аз съм такъв, че щом веднъж се реша на нещо…

Той прекъсна мисълта си и рече:

— Но нали ми обещахте да си идете.

— Такива сме. Това, което обещаваме, и това, което правим, са две съвсем различни неща — отговори Гунвалд Ларшон.

Форшберг го изгледа уморено.

— Да. Само ме мъчите и лъжете.

— Не сме единствените, които лъжат в тая стая — отвърна Гунвалд Ларшон. — Вие още седмици преди това сте запланували да убиете Йорансон и помощник-инспектор Стенстрьом. Вярно ли е?

— Да.

— Откъде знаехте, че Стенстрьом е полицай?

— Бях го наблюдавал по-рано, без Нисе да разбере.

— Откъде знаехте, че работи сам?

— Никой не го сменяше. Затова предположих, че работи на своя глава, заради кариерата си.

Гунвалд Ларшон помълча малко и продължи:

— Бяхте ли казали на Йорансон да не носи документи в себе си?

— Да. Наредих му го още първия път, когато му се обадих.

— Как се научихте да боравите с вратите на автобуса?

— Наблюдавал бях как го правят шофьорите. И пак за малко не се провалих. Автобусът се оказа от друг тип.

— Къде седнахте? Долу или горе?

— Горе. И доста скоро останах сам.

— А сетне слязохте по стълбата с готов за стрелба автомат?

— Да, прикривах го с тяло, за да не го видят Нисе и другите пътници от задната част на колата. И все пак един успя да се надигне. Човек трябва да е готов на такива изненади.

— Ами ако беше засякъл? По мое време тия автомати често го правеха.

— Знаех, че няма да ме остави. Познавах си оръжието. А и внимателно го бях прегледал, преди да го занеса в кантората си.

— Кога го занесохте?

— Около седмица преди това.

— Не се ли страхувахте, че някой може да го открие?

— Никой не смее да бърка в чекмеджетата ми — отвърна Форшберг властно. — Освен това беше заключен.

— По-рано къде го държахте?

— В един заключен куфар, на тавана. При другите ми трофеи.

— Как напуснахте мястото, след като застреляхте всички тия хора?

— Тръгнах пеш на изток по Нора Сташунсгатан. При станцията на Хага взех такси и после с колата от кантората до Стоксунд.

— И по пътя изхвърлихте автомата — допълни Гунвалд Ларшон. — Но бъдете спокоен. Ще го открием.

Форшберг не отговори.

— Какво изпитвахте, като стреляхте? — спокойно повтори въпроса си Рьон.

— Защищавах семейството си, своя дом и фирмата си. Не сте ли стояли някога с оръжие в ръка, знаейки, че след петнадесет секунди ще щурмувате вражески окоп?

— Не — отвърна Рьон, — не съм.

— Тогава нищо не разбирате! — закрещя Форшберг. — И нямате думата! Как може идиот като вас да ме разбере!

— Стига — намеси се лекарят. — Пациентът има нужда от грижи.

Той натисна звънеца. Влязоха няколко санитари. Форшберг все още крещеше, когато го извеждаха с леглото от стаята.

Рьон заприбира магнетофона.

— Мразя я тая гад — неочаквано се обади Гунвалд Ларшон.

— Какво?

— Ще ти кажа нещо, което още никому не съм казвал — продължи Гунвалд Ларшон. — Жал ми е за почти всички, които срещаме в нашата работа. Нещастници, дето по-добре да не се бяха раждали на тоя свят. Какво са виновни те, че нищо не разбират и че всичко върви по дяволите. Такива типове като тоя тук разбиват живота им. Самолюбиви свине, които мислят само за парите си, своите къщи и семейства и така нареченото си положение. И смятат, че могат да разполагат с другите само защото случайно са материално по-добре. Такива ги има на всяка крачка, но повечето не са тъй глупави, че сами да трепят курвите. Затова никога не стигаме до тях, а само се сблъскваме с техните жертви. Това е едно изключение.

— Да — съгласи се Рьон. — Може би си прав.

Напуснаха стаята. Пред една от вратите в дъното на коридора стояха двама униформени полицаи, широко разкрачени и със скръстени отпред ръце.

— А, вие ли сте? — рече навъсено Гунвалд Ларшон, като ги видя. — Разбира се, нали болницата е в Солна.

— Значи, все пак го хванахте — рече Квант.

— Да — обади се Кристиансон.

— Не ние — поправи го Гунвалд Ларшон. — Цялата работа, общо взето, я свърши Стенстрьом.

Няколко часа по-късно Мартин Бек и Колберг седяха в една от стаите на Кунгсхолмсгатан и пиеха кафе.

— Всъщност Стенстрьом разкри убийството на Тереза, нали? — рече Мартин Бек.

— Да — съгласи се Колберг. — И все пак постъпи глупаво. Да работи сам, и то по такъв начин. И да не остави никакъв документ след себе си. Странно защо това момче не успя да порасне.

Телефонът иззвъня. Мартин Бек вдигна слушалката.

— Здравей. Обажда се Монсон.

— Къде се изгуби?

— Намирам се във Вестебря. Намерих страницата.

— Къде?

— Върху бюрото на Стенстрьом. Под подложката.

Мартин Бек замълча.

— Нали каза, че вече сте търсили тук? — прозвуча с упрек гласа на Монсон. — И още нещо…

— Да?

— Направил е няколко бележки с молив. Горе в десния ъгъл пише „Да се върне към делото «Тереза».“ А най-отдолу е написал едно име: „Бьорн Форшберг“. И една въпросителна. Това говори ли ни нещо?

Мартин Бек замълча. Седеше със слушалката в ръка и изведнъж започна да се смее.

— Браво! — рече Колберг и забърка по джобовете си. — Смеещият се полицай. Ето ти една крона.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.